ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/32/22 Номер провадження 22-ц/814/2171/23Головуючий у 1-й інстанції Блажко І.О. Доповідач ап. інст. Прядкіна О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Прядкіної О.В.,

суддів: Обідіної О.І., Пилипчук Л.І.,

секретаря: Ракович Д.Г.,

за участі: позивача ОСОБА_1 , прокурора Марченко О.А.,

розглянувши в м.Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі: Державної казначейської служби України, Генерального прокурора, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про стягнення недоотриманої суддівського винагороди, судових витрат, витрат за надання юридичної допомоги та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 вересня 2022 року, прийнятого під головуванням судді Блажко І.О. в м.Полтаві, зі складанням повного тексту 23.09.2022 року,-

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з даним позовом. Зазначав, що 27.08.2012 року, на підставі постанов Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2012 року, слідчим Генеральної прокуратури України Івановим А.В. були проведені обшуки за місцем його проживання, в службовому кабінеті, автомобіля та його особистий обшук.

В зв`язку з порушенням кримінальної справи відносно позивача, слідчим Генеральної прокуратури Івановим А.В., 27.08.2012 року було винесено постанову про застосування відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання, 29.08.2012 року та 06.09.2012 року було винесено постанови про накладення арешту на грошові кошти та майно.

Крім того, 20.09.2012 року постановою заступника Генерального прокурора України Ударцова Ю.В. відносно позивача було застосовано запобіжне обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України.

Також, на підставі постанови Генерального прокурора України Пшонки В.П. від 24.09.2012 року та рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України №25/вп-12 від 16.10.2012 року позивача відсторонено від посади судді.

21.11.2012 року в ЄРДР було зареєстровано кримінальне провадження №00000019 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальна справа №49-3571).

27.12.2012 року в даному кримінальному провадженні було складено обвинувальний акт згідно з яким, позивачу, в порушення вимог ст. 49 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», ст. ст. 276 - 278, 480, 481 КПК України, без повідомлення про підозру було висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 368 КК України.

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.09.2021 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення позивачем даного злочину.

Крім того, зазначеним вироком були скасовані вище заходи кримінального провадження та арешти майна.

Враховуючи зазначені вище обставини, 07.09.2021 року позивач набув статусу виправданого та має право на відшкодування завданої йому шкоди у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Зазначав, що він незаконно перебував під слідством і судом в період з 21.08.2012 року до 07.09.2021 року, тобто 9 років та 17 днів (108 місяців і 17 днів або 3304 дні).

Крім того, протягом всього цього періоду, у зв`язку з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності, та незаконним застосуванням заходів забезпечення кримінального провадження, ОСОБА_1 був відсторонений від посади, обмежений у свободі пересування, вільному виборі місця проживання та забороні виїзду за межі України. Також не міг на власний розсуд розпоряджатись своїм майном у зв`язку з його арештом. В зв`язку з цим, позивачу було завдано значної матеріальної шкоди, яка полягає у недоотриманні суддівської винагороди за час незаконного відсторонення від посади, у витратах, пов`язаних з наданням юридичної допомоги, у судових витратах, понесених у зв`язку з неодноразовим прибуттям ОСОБА_1 , його захисників та свідків в інші населенні пункти інших адміністративних одиниць до місця досудового розслідування та судового провадження а саме, міста Києва, міста Красноград, Первомайськ, Лозова Харківської області, та міста Харкова.

Також, крім цього, позивач зазнав непоправних суттєвих моральних втрат, які були заподіяні незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, внаслідок фізичного та психічного впливу з боку останніх, та які, внаслідок незаконного та надтривалого перебування його під слідством і судом, що супроводжувалось покладенням на нього на протязі вказаного вище періоду відповідних процесуальних обов`язків. Внаслідок незаконних дій органів дізнання та досудового розслідування, була завдана непоправна шкода його діловій репутації та професійному статусу, йому були спричинені значні моральні страждання та переживання у зв`язку з порушенням нормальних життєвих зв`язків, позбавленням можливостей реалізації ним своїх повсякденних звичок і бажань, погіршенням відносин з багатьма оточуючими, та близькими позивачу людьми, а також іншими негативними наслідками морального характеру оскільки, це вимагало від значних додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на вище вказане просив, стягнути з держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на свою користь загалом 4 432 379 грн. 70 коп., а саме :

-595 516, 98 грн. недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, які втрачено внаслідок відсторонення від посади;

-9 151, 66 грн. судових витрат, які він поніс при судовому розгляді кримінального провадження;

-317 711, 10 грн. суму сплачену позивачем за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні під час судового розгляду;

-3 510 000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому у зв`язку з незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16 вересня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Держави Україна, за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 705 633 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Судові витрати у розмірі 12 405 грн. компенсовано за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, в сумі яку суд вважав достатньою для повної сатисфакції.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував конкретні обставини справи, не врахував характер порушень його законних прав та інтересів та інших процесуальних дій, якими обмежувались його права, не врахував характер і обсяг моральних страждань і переживань, яких він зазнав за час тривалого перебування під слідством і судом, а тому розмір завданої йому моральної шкоди оцінив у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.

У відзиві Офіс Генерального прокурора посилаючись на правильність вирішення справи судом першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 вересня 2022 рокузалишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 21.08.2012 року постановою заступника Генерального прокурора України відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України та розпочато досудове слідство.

27.08.2012 року на підставі постанов Печерського районного суду м. Києва від 21.08.2012 року слідчим Генеральної прокуратури України були проведені обшуки за місцем проживання, в службовому кабінеті, особистий обшук, та обшук автомобіля ОСОБА_1 та застосований відносно нього запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання.

29.08.2012 року та 06.09.2012 року було винесено постанови про накладення арешту на грошові кошти та майно ОСОБА_1

20.09.2012 року постановою заступника Генерального прокурора України відносно позивача було застосовано запобіжне обмеження у вигляді заборони виїзду за межі України.

16.10.2012 року рішенням №25/вп-12 Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, на підставі постанови Генерального прокурора України від 24.09.2012 року ОСОБА_1 відсторонено від посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у зв`язку з притягненням його до кримінальної відповідальності.

Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10.06.2021 року, залишеним без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 07.09.2021 року, ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення позивачем даного злочину.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що у зв`язку з незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності та незаконним застосуванням відносно нього заходів забезпечення кримінального провадження, він був відсторонений від посади, недоотримав значні кошти суддівської винагороди, був обмежений у свободі пересування, постраждала його ділова репутація, внаслідок надтривалого перебування під слідством та судом зазнав моральних страждань та переживань, вимушений був витрачати кошти на надання юридичної допомоги та нести інші судові витрати.

Районний суд, частково задовольняючи позовні вимоги, своє рішення мотивував тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому душевних страждань та інших немайнових втрат на суму 3 510 000 грн., не доведені належним чином і інші позовні вимоги.

Однак, колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою, другою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян .

У випадках, зазначених у частині першій вищевказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відносно позовних вимог про стягнення недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, які втрачено внаслідок відсторонення від посади, колегія суддів виходить з положень пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року, в якому визначено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення (частина перша статті 4 Закону).

Суд першої інстанції зазначив в рішенні про те, що ОСОБА_1 набув право на відшкодування заробітку за період часу, упродовж якого він був відсторонений від посади та не отримував заробітну плату, проте відмовив в задоволенні цієї вимоги з посиланням на п.9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (далі Закон) за відсутності даних про середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди.

Однак, районний суд не врахував, що позивач, з урахуванням специфіки його статусу та діяльності, не відносяться до зазначених в цьому пункті Положення, а тому при вирішенні питання про відшкодування інших грошових доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій, колегія суддів виходить безпосередньо з диспозиції п.1 ст.3 Закону та ч.2 ст.133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції ЗУ « Про забезпечення права на справедливий суд»).

Аналіз норми підпункту 3 пункту 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» свідчить, що його редакція не змінювалась з 1996 року і містить певний перелік осіб, який не є вичерпним.

Відповідно до ч.2 ст.133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції ЗУ « Про забезпечення права на справедливий суд») суддівська винагорода складається з посадового окладу та, зокрема, доплати за вислугу років.

Позивач отримував посадовий оклад, а наказом голови Ленінського районного суду м.Полтави від 30.03.2015 року № 10- ОС йому було припинено виплату доплат по посадового окладу з 28 березня 2015 року (т.1, а.с.96), у зв`язку з чим ОСОБА_1 , як особа, що виправдана за кримінальним злочином, просить стягнути на свою користь 595 516, 98 грн. недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, які втрачено внаслідок відсторонення від посади.

Розрахунки позивача в порядку, визначеному ст.ст. 12,81 ЦПК України відповідачами не спростовані.

При цьому посилання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц є некоректним, так як в частині стягнення заробітку суд не зміг зробити висновок про його розмір через відсутність будь-яких документів про кількість робочих днів позивача у травні - червні 2009 року, у зв`язку з чим неможливо провести обчислення середньоденної та середньомісячної заробітної плати і справа в цій частині була направлена на новий розгляд та в подальшому вимоги в цій частині були задоволені та залишені без змін постановою Верховного Суду від 08 квітня 2022 року у даній справі.

Аналогічно і по іншій справі, яку застосував районний суд, - № 556/896/18 в частині визначення розміру майнової шкоди Верховним Судом передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції та в подальшому була задоволена.

Таким чином, підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення 595 516, 98 грн. недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, які втрачено внаслідок відсторонення його від посади.

Щодо позовних вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, то положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Так, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано:

-договір про надання послуг №02/12 від 02 грудня 2013 року укладений між ОСОБА_1 адвокатом Курилом В.О. (т.1 а.с. 132).

-акт приймання-передачі виконаних робіт по договору про надання юридичних послуг від 02.12.2013 року №02/12 на загальну суму 107 763 грн. (т.1 а.с. 134-140).

-квитанція № б/н від 26 вересня 2021 року про сплату 107 763 грн. за надання правової допомоги згідно договору №02/12 від 02.12.2013 року у кримінальній справі № 626/37/13-к (т.1. а.с. 141).

-договір про надання послуг №б/н від 01 листопада 2018 року укладений між ОСОБА_1 адвокатом Курилом В.О. (т.1 а.с. 142).

-акт приймання-передачі виконаних робіт по договору про надання юридичних послуг від 01.11.2018 року на загальну суму 100 917,60 грн. (т.1 а.с. 143-146).

-квитанція № б/н від 07 грудня 2021 року про сплату 100 917,60 грн. за надання правової допомоги у кримінальній справі № 626/37/13-к (т.1. а.с. 147).

-договір про надання правової допомоги укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 05.03.2020 року (т.1 а.с. 148-149).

-акт приймання-передачі виконаних робіт по договору про надання юридичних послуг від 05.03.2020 року на загальну суму 109 030,50 грн. (т.1 а.с. 151-153).

-квитанція № б/н від 10.01.2022 року про сплату 109 030,50 грн. за захист у кримінальному провадженні №626/37/13 (т.1 а.с. 154).

-розписка від 10 січня 2022 року про виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань передбачені п.3 за договором від 05.03.2020 року перед адвокатом Снісаренком Г.О.

Загальна сума сплачена ОСОБА_1 за надання йому юридичної допомоги у кримінальному провадженні під час судового розгляду складає 317 711,10 грн.

Отже, задовольняючи вимоги позивача відносно відшкодування судових витрат, понесених у кримінальному провадженні, суд апеляційної інстанції виходить із їх доведеності.

Також на підтвердження понесених витрат позивачем на прибуття його, свідків захисту та його адвокатів до місць судових засідань надано оригінали проїздних документів на загальну суму 9 151,66 грн., які підлягають відшкодуванню (т.1 а.с. 78-93).

Зазначений висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 607/4341/20 та від 06 грудня 2022 року у справі № 522/21133/19.

Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові, відшкодовуються (повертаються), зокрема і моральна шкода.

Відповідно до частини першої, п`ятої, шостої статті 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку, про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування, районний суд вірно виходив з мінімального розміру заробітної плати станом на час розгляду справи (вересень 2022 року) 6500 грн., що є розрахунковою базою за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 21.08.2012 року до 07.09.2021 року, тобто 9 років та 17 днів, що є досить тривалим часом для особи, яка мала статус судді та упродовж цього значного строку не могла захистити свої права.

З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, а тому колегія суддів, виходячи з цього та обираючи остаточний розмір відшкодування моральної шкоди, із урахуванням особливостей встановлених у даній справі ( тривале порушення строків слідства відносно позивача), вважає за доцільне застосувати коефіцієнт збільшення -1,5 суми компенсації при визначенні розміру відшкодування немайнової шкоди та стягнути на користь позивача 1 058 469 грн. на відшкодування моральної шкоди, заподіяної йому у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення районного суду в частині компенсації судових витрат у розмірі 12 405 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,376 , 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 вересня 2022 року скасувати, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна, за рахунок коштів Державного бюджету України, на користь ОСОБА_1

-595 516, 98 грн. недоотриманої суддівської винагороди, як грошові доходи, які втрачено внаслідок відсторонення від посади;

-9 151, 66 грн. на придбання квитків;

-317 711, 10 грн. суму сплачену позивачем за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні під час судового розгляду;

-1 058 469 грн., на відшкодування моральної шкоди, заподіяної у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 16 вересня 2022 року в частині судових витрат залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.01.2023 року.

Головуючий суддя О.В. Прядкіна

Судді: О.І. Обідіна

Л.І. Пилипчук