КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1729/2023
Справа № 759/9880/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Шум Л.М. в м. Київ 18 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , про встановлення порядку користування квартирою, зустрічним позовом ОСОБА_2 , який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 44,1 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м., виділивши йому в користування житлову кімнату № 2 пл. 15,3 кв.м., ОСОБА_3 - житлову кімнату № 1 пл. 14,3 кв.м., у спільному користуванні залишити коридор пл. 4,5 кв.м., кухню пл. 7,0 кв.м. ванну кімнату пл. 2,0 кв.м., вбиральню пл. 1,0 кв.м.

Заявлені вимоги мотивував тим, що зареєстрований та проживає за вказаною адресою в квартирі, яка належала йому та ОСОБА_4 в рівних частках. Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 її дочка ОСОБА_5 прийняла спадщину на частину вказаної квартири, однак свідоцтво про право на спадщину за заповітом у встановленому законом порядку не зареєструвала та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року визнано за дочкою ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 .

Позивач займає житлову кімнату № 2 пл. 15,3 кв.м. і з 2018 року його ніхто не турбував і не заважав проживати в квартирі, друга кімната була зачиненою і він не мав і не має наміру її займати, при цьому комунальні послуги і витрати на утримання житлового приміщення він несе в повному обсязі. В квітні 2021 року до квартири прибув опікун ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , почав бити скло, виламувати двері, погрожувати продажем частини квартири, в зв`язку з цими подіями ОСОБА_1 викликав поліцію. Наразі ОСОБА_2 намагається чинити йому перешкоди в користуванні квартирою і позивач позбавлений можливості використовувати спільне житло без встановлення конкретного порядку користування. Вказував, що запропонований ним порядок користування найбільш враховує баланс інтересів кожного зі співвласників з урахуванням побуту та розміру часток, і не порушуватиме житлових умов всіх співвласників.

В червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні квартирою та вселити малолітню ОСОБА_3 та її законного представника ОСОБА_2 в частину квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що після ухвалення Святошинським районним судом м. Києва рішення від 26 квітня 2018 року про визнання права власності на частину квартири за дитиною у них з ОСОБА_1 були нормальні відносини і вони усно домовилися про порядок користування квартирою, який наразі запропонований у первісному позові, і в цьому ж році ОСОБА_2 придбав до кімнати № 1 меблі, періодично користуючись кімнатою. Деякий час він був відсутній, а після повернення дізнався, що в кімнаті № 1 проживають квартиранти ОСОБА_1 . Впродовж 2019 та 2020 років ОСОБА_1 обіцяв звільнити кімнату на надати позивачам доступ до неї, чого виконано не було, а замки вхідних дверей були замінені. В квітні 2021 року ОСОБА_2 дізнався від ОСОБА_1 , що останній не має наміру пускати ОСОБА_3 та його до квартири та надавати її в користування. В порядку досудового врегулювання спору ОСОБА_2 звертався до органів національної поліції з повідомленням про кримінальне правопорушення, оскільки ОСОБА_1 своїми діями порушує права малолітньої ОСОБА_3 на недоторканність житла і можливість вільно користуватися та розпоряджатися майном, яке належить їй на праві власності.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року первісний та зустрічний позови задоволено, встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши в користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 2 пл. 15,3 кв.м., ОСОБА_3 - житлову кімнату № 1 пл. 14,3 кв.м., в спільному користуванні залишено коридор пл. 4,5 кв.м., кухню пл. 7,0 кв.м., ванну кімнату пл. 2,0 кв.м., вбиральню пл. 1,0 кв.м. Усунуто перешкоди в користуванні квартирою та вселено малолітню ОСОБА_3 та її законного представника ОСОБА_2 в частину квартири АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року в частині задоволення зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в позові, в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що навесні 2018 року ОСОБА_2 заселив в кімнату, якою він не користувався, сторонню особу, пояснивши, що це його колега та буде проживати в кімнаті, хоча в зустрічному позові відповідач зазначає, що саме ОСОБА_1 заселив в кімнату зазначену особу без відома ОСОБА_2 . Разом із зустрічним позовом ОСОБА_2 подав заяву про допит ОСОБА_6 як свідка, однак останній так і не був допитаний. Після цієї події лише в квітні 2021 року ОСОБА_2 приїхав до квартири повторно, але сам, без дитини, яка є власником, почав погрожувати та вчиняти конфліктні дії, працівники правоохоронних органів, які прибули на місце події, пояснили відповідачу, що в квартирі він має право знаходитись лише разом з дочкою, тому він покинув квартиру. Оскільки ОСОБА_1 має похилий вік і поганий стан здоров`я, а відповідач - молодий, здоровий та агресивний чоловік, тому позивач, побоюючись за життя та здоров`я, був вимушений звернутися до суду з позовом про визначення порядку користування квартирою.

Зазначив, що судом першої інстанції не надано оцінки жодним доказам по справі. Відповідач в якості доказу порушення ОСОБА_1 прав дитини як власника на користування спірною квартирою посилається на заяву про кримінальне правопорушення від 13 травня 2021 року, відповідно до якої заявник просить розпочати досудове розслідування за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 та ч. 1 ст. 204 КК України. Однак жодних доказів, які б свідчили, що органом досудового розслідування за даною заявою були внесені відомості до ЄРДР, до суду не надано. Заява не є вироком суду, а тому не може бути застосована як судове рішення, встановлені яким обставини якого не підлягають доказуванню, інших доказів на вчинення ним перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_2 не надано.

Вказував, що твердження відповідача у зустрічному позові про вселення ОСОБА_1 в кімнату невідомих осіб також не підтверджені жодними доказами і не відповідають дійсності.

Наголошував, що власнику квартири - ОСОБА_3 є десять років і місцем її проживання за законом є місце проживання її батьків. Як випливає з норм ч. 3 ст. 29 ЦК України, ОСОБА_2 як законний представник має всі права проживати разом з дитиною в частині спірної квартири до досягнення нею 14 років, далі дитина має право самостійно обирати собі місце проживання. Однак, виходячи з рішення суду, навіть після досягнення ОСОБА_3 14 років, ОСОБА_2 буде вважатись вселеним в квартиру, не будучи її власником і маючи інше місце проживання, а саме кв. АДРЕСА_2 . При цьому позивач жодного разу не бачив ОСОБА_3 в спірній квартирі, відповідач завжди приходив один, тобто він навіть не мав можливості чинити дитині перешкоди у користуванні належним їй майном.

Звертав увагу, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи і хворіє на псоріаз і тому не може проживати в одній кімнаті з іншими членами сім`ї, в зв`язку з чим був вимушений звернутись з позовом про встановлення порядку користування квартирою.

Вважав, що відповідачем у зустрічному позові не надано жодних допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_3 в користуванні належною їй частиною квартири.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із доводів та вимог апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржене ОСОБА_1 лише в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами склалися неприязні стосунки, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 вчиняє перешкоди в користуванні квартирою неповнолітній співвласниці квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як її опікуну, відтак вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 згідно відмітки в паспорті з 17 лютого 1989 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 та проживає за вказаною адресою (а. с. 14).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 25 липня 1994 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 були власниками квартири за адресою АДРЕСА_3 в рівних частках (а. с. 16).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року в справі № 759/1446/17 за позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на частину квартири за адресою АДРЕСА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 (а. с. 19 - 20).

На даний час ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири за адресою за адресою АДРЕСА_3 в рівних частках (а. с. 21 - 22).

Згідно технічного паспорту на квартиру за 1994 рік, вона складається з двох кімнат, має жилу площу 29,6 кв.м. в тому числі кімната 1 пл. 14,3 кв.м., кімната 2 пл. 15,3 кв.м., кухня пл. 7,0 кв.м., ванна кімната пл. 2,0 кв.м., вбиральня пл. 1,0 кв.м., коридор пл. 4,5 кв.м., загальна площа 44,1 кв.м. (а. с. 25).

На а. с. 49 знаходиться копія плану квартири станом на 31 липня 2018 року, виконаного експертом-інженером з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_7 , згідно якого в результаті здійснених перепланувань було змінено площу і порядкове позначення приміщень, зокрема житлова кімната 2 була зменшена до 14,0 кв.м., а житлова кімната 1 позначена як житлова кімната 4 з площею 14,8 кв.м.

ОСОБА_2 з 21 листопада 1996 року по теперішній час зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 (а. с. 30, 43).

На а. с. 51 - 53 наявна копія заяви адвоката Якімова В.А. в інтересах ОСОБА_2 до Святошинського УП ГУНП в м. Києві від 13 травня 2021 року, в якій адвокат просив прийняти заяву-повідомлення про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 204 КК України, та внести відомості до ЄРДР, а також докази вручення поштового відправлення адресату.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги додані нові докази, а саме копія довідки до акта огляду МСЕК, витяг з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, копія адвокатського запиту, копії квитанцій про сплату комунальних послуг, копія витягу з амбулаторної медичної карти.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ч. 12, 13, 83, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів неможливості подання виписки з рахунку до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не має процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 19 травня 2021 року в справі № 488/1449/16-ц (провадження № 61-9308св20), встановивши, що суд апеляційної інстанції, змінюючи законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, аргументував свою позицію тим, що розмір нарахованої банком заборгованості за процентами розраховано з застосуванням збільшеної процентної ставки, що не було передбачено умовами, які були узгоджені з ОСОБА_3 на час підписання ним довідок про умови кредитування від 20 вересня 2010 року та 12 січня 2011 року. Однак, до позовної заяви банк відповідних довідок не додавав, не приєднував в якості доказу під час розгляду справи в суді першої інстанції, подавши їх лише на стадії апеляційного перегляду справи. У порушення вимог статті 367 ЦПК України позивач не надав доказів неможливості подання зазначених довідок про умови кредитування до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому апеляційний суд не мав процесуальних повноважень приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці довідки. Безпідставно змінивши законне й обгрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд допустив помилку в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно частин першої, третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Верховний Суд у постанові від 13 жовтня 2021 року в справі № 759/23652/19 погодився із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позовних вимог про вселення в квартиру, з огляду на те, що саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Аналогічні висновки підтримані Верховним Судом в постанові від 29 листопада 2021 року в справі № 755/18900/20 (провадження № 61-6736св21).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановивши, що відповідач чинить неповнолітній ОСОБА_3 , як власнику спірної квартири, та позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який є її законним представником, перешкоди у користуванні квартирою, що підтверджується встановленими судом неприязними відносинами між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також первісним позовом ОСОБА_1 про визначення порядку користування квартирою сумісно із ОСОБА_3 та запереченнями ОСОБА_1 проти задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, задовольнив позов.

Доводи апеляційної скарги, що сама ОСОБА_3 до спірної квартири жодного разу не з`являлась і ОСОБА_1 фізично не міг чинити їй перешкод у користуванні квартирою, з огляду на відносини, які виникли у ОСОБА_1 з її законним представником, місце проживання якого вважається і місцем проживання самої дитини, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд з урахуванням наведених висновків Верховного Суду в справах № 759/23652/19 та № 755/18900/20 вважає дані висновки суду першої інстанції правильними та відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано оцінки жодним доказам по справі, з посиланням на те, що інших доказів чинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні ОСОБА_3 квартирою, аніж заяви про вчинення кримінального правопорушення без доказів реєстрації цієї заяви у ЄРДР та її розгляду по суті, позивачем за зустрічним позовом надано не було і даний доказ не може вважатися допустимим.

Обставини вселення у спірну квартиру ОСОБА_6 будь-ким із сторін у даній справі і його тимчасового проживання в кімнаті № 1 не відноситься до предмета позову, відтак є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що дану особу в квартиру заселив саме ОСОБА_2 , а не ОСОБА_1 .

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо безпідставності вселення до спірної квартири позивача ОСОБА_2 , який не є власником квартири, а лише законним представником її співвласника, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, оскільки на момент розгляду справи співвласник квартири ОСОБА_3 досягла десяти років, має лише одного законного представника - ОСОБА_2 , і відповідно до вимог закону її місцем проживання є саме місце проживання батька, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про вселення в спірну квартиру разом з ОСОБА_3 її законного представника ОСОБА_2 , оскільки саме такий спосіб захисту прав неповнолітнього співвласника квартири вважатиметься для неї ефективним та надасть їй змогу фактично проживати в квартирі.

Посилання позивача на те, що з моменту досягнення ОСОБА_3 віку 14 років та набуття нею права самостійно обирати своє місце проживання ОСОБА_2 продовжуватиме вважатись вселеним в квартиру, не будучи її власником, хоча при цьому має інше місце проживання у м. Києві, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, не є самі по собі підставою для відмови у вселенні законного представника разом із неповнолітньою дитиною на час розгляду справи та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постановах від 17 липня 2019 року в справі № 320/13248/14-ц (провадження № 61-23388св18) та від 21 серпня 2019 року в справі № 545/1656/17-ц (провадження № 61-10213св19), в яких позови про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення неповнолітніх дітей задоволені шляхом вселення не лише неповнолітніх власників або користувачів житлових приміщень, а й їх законних представників.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 жодного разу не розрахувався з комунальними установами, хоча його дочка є співвласником квартири та має також нести тягар утримання належного їй майна, враховуючи, що разі наявності спору щодо участі ОСОБА_3 у витратах на утримання спірного житла такий спір може бути вирішено судом за відповідним позовом, у тому числі і ОСОБА_1 .

Право користування житлом не ставиться в залежність від виконання чи невиконання особою своїх обов`язків по сплаті житлово-комунальних послуг, передбачених ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», і не є предметом спору, що розглядається.

Доводи апеляційної скарги про наявність у ОСОБА_1 інвалідності 3 групи та захворювання на псоріаз, який відноситься до хвороб, за наявності яких особи не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті із членами своєї родини, є необґрунтованими та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод співвласнику у користуванні належним йому житлом.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи зустрічний позов, дійшов правильних висновків про вселення ОСОБА_3 та її законного представника ОСОБА_2 в частину належної їй квартири.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині зустрічного позову відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В частині первісного позову судове рішення ніким не оскаржується і не є предметом апеляційного перегляду.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1362 грн. Оскільки за наслідками апеляційного перегляду вимоги зустрічного позову залишаються задоволеними, перерозподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.