Справа № 462/5447/22 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/324/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів:- Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта адвоката Посікіри Р.Р., представника позивачів адвоката Заяць О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року (повний текст ухвали складено 17 жовтня 2022 року), у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів у вигляді безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2022 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулися в суд із позовом, в якому просили стягнути з ОСОБА_3 на їх користь 2 350 032,00 грн та 29 900,00 грн безпідставно отриманих грошових коштів.

Одночасно з пред`явленням позову ФОП ОСОБА_1 , та ФОП ОСОБА_2 подали заяву про забезпечення позову, в якій просили в межах суми позовних вимог накласти арешт на нерухоме майно, що належить відповідачці, а саме:

- квартиру, загальною площею, 72,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;

- гараж № НОМЕР_1 загальною площею 22,7 кв.м. у гаражному кооперативі №5 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року заяву про застосування заходів забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру, загальною площею 72,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 22,7 кв.м. у гаражному кооперативі № 5 за адресою: АДРЕСА_2 , що належать на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Ухвала мотивована тим, що беручи до уваги предмет позову, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд дійшов висновку, що заяву слід задовольнити, оскільки такий захід забезпечення позову буде належним, співмірним та відповідатиме описаним обставинам справи, а невжиття такого заходу може дійсно істотно ускладнити, чи взагалі унеможливити поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Судом при постановленні ухвали враховано, що майно на яке накладено арешт належить саме відповідачці, і це підтверджується інформацією з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Ухвалу суду в апеляційному порядку в лютому 2023 року оскаржило товариство з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс», яке не брало участі в розгляді справи, але вважає, що судовим рішенням частково вирішено питання про їх права та обов`язки. В поданій апеляційній скарзі просять скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року в частині забезпечення позову (накладення арешту) щодо квартири.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира, на яку оскаржуваною ухвалою в порядку забезпечення позову в цивільній справі накладено арешт, є предметом іпотеки за договором від 05 січня 2022 року, іпоткодержателем по якому є особа, що подала апеляційну скаргу. Таке право отримано нею на підставі договорів про відступлення права вимоги як за договором про надання коштів у позику, так і за договором іпотеки, укладеними в січні 2023 року, які є дійсними. Наявність обтяження у вигляді арешту на нерухоме майно іпотекодавця за договором іпотеки унеможливлює звернення стягнення на нього на підставі статей 36-38 Закону України «Про іпотеку», чим порушуються права особи, яка подала апеляційну скаргу, як іпотекодержателя. Вказує, що на момент постановлення оскаржуваної ухвали у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містився запис про право іпотеки ТОВ «ФК «Просто Мані», правонаступником якого є ТОВ «Профіт Файненс», і таку інформацію суд не перевірив належним чином, знову порушивши права іпотекодержателя.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що ухвала суду в частині накладення арешту на гараж в апеляційному порядку не оскаржується, відтак в цій частині її перегляд не здійснюється.

В лютому 2023 року від позивачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний адвокатом Заяць Ольгою Ігорівною, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваної ухвали.

У відзиві зазначено, що наявність накладеного арешту на квартиру не позбавляє апелянта права задовольнити свої вимоги в майбутньому та не порушує його пріоритетного права на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Апелянтом належним чином не підтверджено, що метою позивача під час звернення до суду з заявою про забезпечення позову було перешкоджання звернути стягнення на відповідне нерухоме мано (предмет іпотеки). Апелянтом не доведено наявних підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, на який накладено арешт оскаржуваною ухвалою. На дату її постановлення права апелянта не порушено, адже він набув право вимоги за іпотечним договором після її постановлення. Розмір вимог позивачів значно перевищує розмір основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою.

Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта та представника позивачів, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи убачається, що в жовтні 2022 року позивачі звернулися до суду з позовом майнового характеру, ціна якого складає 2 379 932,00 грн. Позов обґрунтований тим, що відповідачка після отримання у 2017 році від позивачів довіреностей на право представлення їхніх інтересів, у тому числі і в банківських установах, безпідставно перерахували протягом 2018-2022 років з рахунку позивачів на свій рахунок значну суму грошових коштів.

Подаючи заяву про забезпечення позову, заявники вказували, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у справі. До заяви про забезпечення позову, представником позивачів додано інформацію з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, з якої убачається, що квартира загальною площею 72,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 та гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 22,7 кв.м. у гаражному кооперативі № 5 за адресою: АДРЕСА_2 , належать на праві приватної власності ОСОБА_3 з грудня 2021 року та 2010 року відповідно. З вказаної інформації також убачається, що квартира є предметом іпотеки (номер запису про іпотеку 46075614 від 05.01.2022), обтяжувачем за договором іпотеки від 05 січня 2022 року є ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані», іпотекодавцем є ОСОБА_3 .

З доданих до апеляційної скарги матеріалів убачається, що 05 січня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані» та ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_3 . Іпотечний договір украдено з метою забезпечення виконання за договором (за програмою Кредит Плюс) № 05-01-22-01-27/2976_LV про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 05 січня 2022 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані» та ОСОБА_3 . До іпотечного договору 10 лютого 2022 року внесено зміни, а саме збільшено суму основного зобов`язання з 330 000,00 грн до 629 630 грн 74 коп.

20 січня 2023 року між ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані» та ТОВ «Профіт Файненс» укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідченим 05 січня 2022 року приватним нотаріусом ЛМНО Залецькою Н.М. за реєстровим № 8, за яким, у зв`язку із укладенням 20 січня 2023 року договору про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, укладено цей договір.

Реєстрація відступлення права вимоги за іпотекою зареєстрована в Державному реєстрі іпотек 20 січня 2023 року, що підтверджується інформацією з цього реєстру, з якою такою убачається, що попереднім іпотекодержателем було ТОВ «Фінансова компанія «Просто Мані», а поточним - є ТОВ «Профіт Файненс».

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 26 січня 2023 року ТОВ «Профіт Файненс» надіслано боржнику (відповідачу у справі) повідомлення вимогу про усунення порушень та повідомлення про віступку прав вимоги, тобто розпочато процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, які отримано ОСОБА_3 30 січня 2023 року.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частина друга статті 149 ЦПК України).

У частині першій статті 150 ЦПК України визначено перелік видів забезпечення позову, зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

Відповідно до частини другої статті 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду лише у випадках, передбачених статтею 353 цього Кодексу. Оскарження ухвал суду, які не передбачені статтею 353 цього Кодексу, окремо від рішення суду не допускається.

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 353 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 вересня 2021 року в справі №1522/29828/12 (провадження № 61-6594св21) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2022 року в справі №209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22) зазначено, що «особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

У пунктах 21-24 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 лютого 2019 року у справі № 903/825/18 зроблено такі висновки:

«21. Верховний Суд зазначає, що метою забезпечувального зобов`язання, такого як застава (іпотека), є набуття кредитором (заставодержателем) переважного перед іншими кредиторами боржника (заставодавця) права задоволення своїх вимог за рахунок переданого в забезпечення зобов`язання майна боржника (предмета застави (іпотеки), що прямо випливає зі змісту статті 1 Закону України «Про заставу», статей 1, 3 Закону України «Про іпотеку».

22. Особливістю таких правовідносин є те, що заставодавець хоча і залишається власником переданого в заставу майна, проте на період забезпечення позбавлений правомочності розпорядження цим майном, а заставодержатель, у свою чергу, у випадку порушення боржником забезпеченого зобов`язання має право у будь-який момент переважно перед іншими кредиторами такого боржника задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на заставлене майно. У зв`язку з чим заставодержатель має власний пріоритетний майновий інтерес до отриманого в заставу майна боржника, який може бути реалізований ним у будь-який момент у разі порушення забезпеченого зобов`язання.

23. За таких обставин висновки суду апеляційної інстанції в пункті 6 Постанови є помилковими, оскільки не зважаючи на те, що скаржник формально не є учасником спірних правовідносин, які випливають з договору позики від 01.12.2016 №01/12/16-П, проте винесена з метою забезпечення даного позову ухвала суду про накладення арешту на заставлене майно боржника очевидно та безпосередньо впливає на майновий інтерес заставодержателя цього майна, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договорами застави та іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку.

24. Зазначене свідчить про передчасність висновку суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження у справі з посиланням на пункт 3 частини 1 статті 264 ГПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17 зроблено такий висновок: «Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених приписів Закону України «Про іпотеку» випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки».

Вказаний висновок є релевантним як під час застосування положень ГПК України, так і положень ЦПК України, з огляду на однакове процесуальне регулювання вказаних правовідносин, що знайшло своє підтвердження в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 509/1274/19 (провадження № 61-19578св20).

З огляду на те, що особа, яка подала апеляційну скаргу є іпотекодержателем майна, на яке оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції накладено арешт, колегія суддів вважає, що такою ухвалою вирішено питання про права та обов`язки вказаної особи, а відтак, здійснює перегляд по суті ухвали суду щодо забезпечення позову, в оскарженій частині.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21 (провадження № 61-19445св21) зроблено такий висновок: «За встановлених в цій справі обставин накладення місцевим судом арешту на передане відповідачем в іпотеку АТ «Мегабанк» нерухоме майно, що безпосередньо впливає на майновий інтерес іпотекодержателя, який у такому випадку позбавляється можливості реалізувати набуте за договорами іпотеки пріоритетне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна у встановленому законом порядку, а також на домоволодіння по АДРЕСА_6 , яке належить ОСОБА_2 лише на праві спільної часткової власності, що обмежує охоронювані законом інтереси інших співвласників цього майна, з врахуванням того, що арешт має стосуватися майна, належного до предмета спору, суд апеляційної інстанції дійшов правильного по суті висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на нерухоме майно відповідача з огляду на те, що цей конкретний захід є неспівмірним з позовними вимогами та фактично порушує права осіб, які не є учасниками справи».

У вказаній справі, та у справі, що переглядається відносини є подібними, адже мають місце схожі фактичні обставини, а також наявне однакове регулювання спірних правовідносин.

Так, у справі, що переглядається:

- предметом позову є стягнення з відповідача безпідставно набутих нею, на думку позивачів, грошових коштів у значному розмірі;

- арешт в порядку забезпечення позову накладено на майно, яке є предметом іпотеки, згідно з договором, укладеним задовго до звернення з вказаним позовом;

- вказані обставини були відомі позивачу, який подав заяву про забезпечення позову, що убачається як зі змісту такої заяви, так і з доданих до неї документів;

- незважаючи на це, суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу на такі обставини уваги не звернув, тим самим вирішивши питання про права та обв`язки іпотекодержателя такого майна, яким станом на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції є особа, що подала апеляційну скаргу; і

- такою особою розпочато процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки термін кредитування сплив, а отримані в кредит кошти кредитору відповідачем у справі, не повернуті.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме на квартиру, яка є предметом іпотеки, з огляду на те, що цей конкретний захід забезпечення позову фактично порушує права осіб, які не є учасниками справи.

За таких обставин є обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував вимог ЦПК України, не здійснив оцінку інформації про державну реєстрацію обтяжень, не обґрунтував необхідності вжиття таких заходів, пославшись лише на загальні норми процесуального права, не зазначив причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов, а навів лише формальне обґрунтування підстав для забезпечення позову.

У цьому зв`язку, колегія суддів також враховує і те, що накладенням арешту на предмет іпотеки не буде досягнута мета інституту забезпечення позову, адже в будь-якому випадку за іпотекодержателем такого майна залишається пріоритетне право на звернення стягнення на таке майно, що унеможливлює забезпечення виконання рішення суду у разі задоволення позову за рахунок цього майна, незважаючи на накладення арешту на нього.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Частиною першою - третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки врегульовано положеннями статті 38 цього Закону.

Частиною першою, третьою та четвертою статті 55 Закону України «Про нотаріат» визначено, що договори про відчуження та заставу майна, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України «Про іпотеку», посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У разі застави майбутнього майна або створення забезпечувального обтяження в майбутньому майні нотаріусу надаються документи, що підтверджують наявність прав на набуття такого майна у власність у майбутньому.

Договори про відчуження та заставу об`єктів незавершеного будівництва та майбутніх об`єктів нерухомості, право на виконання будівельних робіт щодо яких виникло після набрання чинності Законом України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому», посвідчуються з урахуванням вимог зазначеного закону. Договори про заставу подільних об`єктів незавершеного будівництва посвідчуються за умови, що такий об`єкт може бути предметом застави відповідно до закону.

При посвідченні договорів про відчуження або заставу житлового будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості, транспортних засобів перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна.

У разі наявності заборони договір про відчуження майна, обтяженого боргом, посвідчується лише за згодою кредитора і набувача на укладення такого договору.

З огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів вважає, що наявність арешту на майно, накладеного в порядку забезпечення позову, за умови, що таке майно є предметом іпотеки, унеможливлює для добросовісного іпотекодержателя здійснення процедури звернення стягнення на нього, у тому числі в порядку позасудового врегулювання, в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», незважаючи на пріоритет останнього у здійсненні таких дій, щодо інших осіб, які не мають таких прав на це майно.

Колегія суддів вважає нерелевантними висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду у справах №761/31581/19, № 331/3944/18, № 761/18520/18, № 2-6875/10 та № 686/1953/13-ц, оскільки у вказаних справах встановлені інші фактичні обставини.

Щодо врахування під час апеляційного розгляду положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме пункту 6 частини першої статті 24 цього Закону, про що звертала увагу представник позивачів у поданих письмових поясненнях, колегія суддів виходить з такого.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі №316/2082/19 (провадження № 61-17264св21) зроблено такий висновок: «Тобто, стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає».

З урахуванням вказаного висновку, з огляду на фактичні обставини справи, що переглядається, колегія суддів відхиляє доводи представника позивачів щодо врахування згаданих вище положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», адже предметом перегляду є ухвала суду першої інстанції щодо забезпечення позову, а не відносини у сфері державної реєстрації.

Пунктом другим частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, ухвалу суду першої інстанції в оскарженій частині слід скасувати, з постановлення в цій частині нової про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. В решті ухвалу суду слід залишити без змін.

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, а не судом апеляційної інстанції .

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Профіт Файненс» задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 14 жовтня 2022 року в частині накладення арешту на квартиру, загальною площею 72,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 скасувати, і постановити в цій частині нову, якою в задоволенні заяви представника позивачів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - адвоката Заяць Ольги Ігорівни про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, загальною площею 72,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 відмовити.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич