Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Сидоренко І.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Зубкова В.В.,

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

До Слов`янського міськрайонного суду Донецької області звернувся ОСОБА_1 із позовною заявою до ГУПФУ України у Донецькій області, ДКС України про відшкодування моральної шкоди, який обґрунтований наступним. Позивач є внутрішньо-переміщеною особою і особою з інвалідністю 3 групи внаслідок війни та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як отримувач пенсії по інвалідності на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і окрім пенсійних виплат не має іншого доходу.

В родині позивача окрім нього є дружина- інвалід 3 групи загального захворювання і дитина-інвалід. Пенсійні права позивача неодноразово порушувалися вказаним органом Пенсійного фонду України, і були захищені в судовому порядку.

Так рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 року в справі №200/2802/20-а за позовом ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату різниці між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії, без обмеження максимального розміру, позивачу починаючи з 01 січня 2016 року, на підставі довідки № 334лк від 29.09.2019 року, виданої Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Донецькій області, на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2018 року в справі № 219/9521/16-а, із зазначенням основних і додаткових видів грошового забезпечення в наступних розмірах: посадовий оклад 2500 грн., оклад за військовим (спеціальним) званням майор міліції 2000 грн., надбавка за вислугу років 35% - 1575 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 63% - 3827, 25 грн., премія 48,6% - 4812,50 грн., всього 14714,75 грн. Ухвалою Донецького адміністративного суду від 21 лютого 2022 року у даній справі Змінено спосіб і порядок виконання рішення суду від 03.07.2020 року у справі № 200/2802/20-а в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити виплату різниці між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 01.01.2016, встановивши новий спосіб і порядок виконання рішення: Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь позивача різницю між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії за період з 01.01.2016 по 22.09.2020 у сумі 323 307 грн. 65 коп». Отже сума боргу з пенсійних виплат рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 року в справі №200/2802/20-а складає 323 307 грн. 65 коп». Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року в справі № 200/7255/21, яка набрала законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково та визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 26 травня 2021 року № 35 про відмову в перерахунку пенсії по інвалідності на підставі оновленої довідки від 13 травня 2021 року № 33/25-767, виданої державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок і виплату пенсії по інвалідності позивача з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки від 13 травня 2021 року № 33/25-767, виданої державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області»; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами (по вказаному судовому рішенню) за підрахунками відповідача за період з 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2021 року становить 22509 грн., що відповідачем відображено у розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою позивача № N/A 31794 за вказаний період.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року в справі №200/11618/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вичинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не здійснення перерахунку пенсії позивачу по інвалідності та її виплати з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки від 05 серпня 2021 року №33/25-2261, виданої державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області», за винятком раніше проведених виплат. Також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 по інвалідності з 01 грудня 2019 року на підставі оновленої довідки від 05 серпня 2021 року №33/25-2261, виданої державною установою «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області», за винятком раніше проведених виплат. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами (по вказаному судовому рішенню) за підрахунками відповідача за період з 01 грудня 2019 року по 28 лютого 2022 року становить 17963,91 грн., що відповідачем відображено у розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою позивача №__N/A 31794 за вказаний період.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 05 серпня 2022 року в справі №200/13658/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 28 вересня 2021 року №114; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити нарахування та виплату до пенсії по інвалідності позивача з 01 липня 2021 року щомісячної доплати в сумі 2000 грн., згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 липня 2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами (по вказаному судовому рішенню) за підрахунками відповідача за період з липня 2021 року по червень 2022 року становить 24000 грн., що відповідачем відображено у розрахунку на доплату (виплату, утримання) пенсії за пенсійною справою позивача № N/A 31794 за вказаний період.

Жодної з вказаних сум заборгованості, що виникла перед позивачем за пенсійними виплатами (що нараховані по вказаним судовим рішенням), відповідачем виплачено не було.

Внаслідок протиправних дій відповідача, завданих тривалим невиконанням судових рішень щодо виплати перерахованих пенсійних виплат, на думку позивача, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, порушенні його життєвих планів, оскільки він, його дружина і син є інвалідами, особами найбільш соціально вразливими, тому йому необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя, погіршенні стану здоров`я, нервових розладах та перевтомленні, а відтак додаткового лікування, коштів на яке не вистачає, враховуючи те, що він разом з родиною є внутрішньо-переміщеними особами, їм приходиться винаймати житло, сплачувати комунальні послуги, а тому він звернувся до суду з даним позовом.

Позивач вважає, що вказані вище обставини доводять факт завдання Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області моральної шкоди протиправними діями, встановленими постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року по справі 200/7255/21, а також рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 по справі № 200/2802/20-а; рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 листопада 2021 року по справі 200/11618/21; рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року по справі №200/13658/21, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних з тривалим невиконанням рішень судів та не проведенням виплати заборгованості пенсійних виплат, у порушенні його життєвих планів та соціальної взаємодії, звичайного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен виходити, зокрема, з характеру страждань позивача, які він та його родина зазнає через неправомірні дії відповідача, їх тривалості, а також враховати стан його здоров`я та його родини, вимушені зміни в життєвих стосунках, тому керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає, що компенсація в сумі 20 0000 грн. буде належною сатисфакцією понесених душевних страждань.

Тому, просить суд стягнути з Державного бюджету України на його користь 20000 гривень в рахунок відшкодування завданої йому моральної шкоди, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України коштів з єдиного казначейського рахунку.

В судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Крім того, 24 грудня 2022 року позивачем направлено на адресу суду відповідь на відзив, обгрунтовану наступним.

Так, відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Тому, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно.

Згідно зі ст. 24 Закону № 393/96-ВР, особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.

Відповідно до п.п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі № 640/14909/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 295/443/17, від 08 травня 2019 року у справі № 233/3464/17.

Пунктом 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. При цьому, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов

висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ним зазначалось, що порушене право має триваючий та системний характер, оскільки я, як позивач неодноразово зверталася до відповідача з тотожними заявами які були залишені відповідачем без задоволення з одних і тих же підстав, які я в подальшому оскаржував, внаслідок чого мені було завдано моральні страждання. Наявність моральної шкоди мотивована тим, що неправомірні дії відповідача призвели до того, що я був змушений захищати своє порушене право у судовому порядку, а отже витрачати значних зусиль та часу для його відновлення. Бездіяльність відповідача створила психічне напруження очікуванням рішення відповідача, позивач зазнав розчарування в діяльності відповідача, створило додаткове психічне напруження. Захист свого права вимагав від нього додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, так як змушений був прийняти участь у судових процесах, звертатись за правовою допомогою. Крім того, неправомірні дії відповідача, які вже були визнані судовими рішеннями протиправними, і які відповідач не виконує, не дивлячись на те що ці рішення суду давно набули законної дії, стосуються перерахунку моєї пенсії, тобто засобу існування, через невиконання чого, відповідач ставить мене й мою родину, яка складається з осіб з обмеженими можливостями- інвалідів і наразі є переселенцями, у вимушені (обмежені) умови для існування, що зобов`язує прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Усі ці обставини призвели до виникнення у позивача хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на його психоемоційному стані.

Звернення з заявами до відповідача та відмова з тих саме підстав, які вже були визнанні судовим рішенням протиправними,- свідчать про факт заподіяння мені моральної шкоди, адже вони стосуються не виконання не одного, а чотирьох судових рішень, якими зобов`язано відповідача зробити перерахунок і виплату перерахованої пенсії за певні періоди часу, і що відповідачем не було виконано дотепер. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язки і завжди викликає у людини негативні емоції. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, у силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17.

У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його тривала протиправна діяльність не викликала у мене, як у позивача психічне напруження у зв`язку з тривалим очікуванням виконання рішень суду що набрали законної сили, справедливих сподівань і розчарування в діяльності державного органу та додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час виконання судових рішень, порівняно з заявами інших громадян.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(за змінами та доповненнями), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. З огляду на те, що "розумність" і "справедливість" є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди. Наведені мною обставини, свідчать про спричинення мені душевні страждання, переживання, стрес та відчуття невизначеності, тобто заподіяння мені моральної шкоди. На думку позивача саме така сума відшкодування буде справедливою сатисфакцією розміру понесених моральних страждань.

У рішенні Європейського суду з прав людини Справа «Брумареску проти Румунії» від 28 листопада 1999 року зазначено, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

При цьому, слід врахувати, що спірний період невиплати пенсії за зазначеними справами тривав до ухвалення зазначених рішень суду більш ніж 2роки, а невиконання вказаних рішень суду триває також вже більше 1 року.

Представник відповідача - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте направив на адресу суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Також, 22 грудня 2022 року представником відповідача на адресу суду направлено відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому останній заперечує в повному обсязі проти позовних вимог позивача та вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно частин першої, другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Таким чином, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної

шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також -, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року та відповідно до статті 137 Цивільно - процесуального Кодексу України у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Також, згідно з частиною 2 пункту 5 Пленуму № 4 доведенню підлягають:

- наявність моральної шкоди;

- протиправність діяння її заподіювача;

- наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

- наявність вини заподіювача.

Зважаючи на загальні засади доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, Позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Проте, як вбачається з наданого позову, позивачем не надано належних доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй сильних душевних страждань, завдання шкоди її здоров`ю, чи завдання їй інших втрат немайнового характеру з яких можливо обрахувати розмір компенсації та характер і обсяг моральних страждань, матеріальні витрати, понесені Позивачем. Позивач посилається виключно на той факт, що він є внутрішньо переміщеною особою та особою з інвалідністю. Такі посилання не є коректними, оскільки в наявних умовах військового стану більш ніж 7 млн. людей є ВПО і ці обставини жодним чином не пов`язані а ні з Головним управлінням, а ні з Пенсійним фондом України взагалі. Сам лише факт порушення прав Позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року по справі № 580/1617/19, від 31 січня 2020 року по справі № 688/1123/17, від 05 лютого 2020 року по справі № 531/1230/17, від 10 червня 2021 року по справі №686/11694/20.

Зазначає, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Так, у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року по справі 580/5869/22 зазначено: «з огляду на запровадження в Україні воєнного стану та для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації, виходячи з наявних/обмежених фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, прийняття Кабінетом Міністрів України рішення щодо тимчасового порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, що стосується разової (несистематичної, додаткової до пенсії та інших видів соціальних виплат) грошової допомоги від держави, ніяким чином не може розцінюватися, як звуження права на соціальний захист, таке рішення покликане, передусім, фінансово забезпечити заходи правового режиму воєнного стану в Україні та заходи загальної мобілізації». Також у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Наведені позивачем обставини, на переконання Головного управління, не довели причинного зв`язку між діями Головного та завданою моральною шкодою, не довели та не підтвердили розмір завданої моральної шкоди, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Тому, просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заявлених ним позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача - Державної казначейської служби України у судове засідання не з"явився, причини неявки не повідомив.

Дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та йому призначена пенсія, як особі з інвалідністю відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Дана обставина відповідачем не заперечується.

За текстом листа відповідача, надісланого на адресу ОСОБА_1 :

1. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.07.2020 по справі №200/2802/20-а зобов`язано Головне управління здійснити перерахунок та виплату різниці між фактично сплаченою та належною до сплати сумою пенсії, без обмеження максимального розміру, починаючи з 01.01.2016, на підставі довідки №334лк від 29.09.2019, виданої Ліквідаційною комісією ГУ МВС України в Донецькій області. Управлінням здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на виконання Рішення №200/2802/20-а у розмірі 11599,65 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 7612,92 грн.). Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно Рішення №200/2802/20-а з урахуванням виплачених сум за період з 01.01.2016 по 30.09.2020 склала 323307,65 грн.

2. Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02.11.2021 по справі №200/7255/21 зобов`язано Головне управління здійснити перерахунок і виплату пенсії по інвалідності з 01.12.2019 на підставі оновленої довідки №33/25-767 від 13.05.2021, виданої Державної установою Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області. Управлінням здійснено перерахунок пенсії позивача на виконання Постанови №200/7255/21 у розмірі 12566,61 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 11666,25 грн.). Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно Постанови №200/7255/21 з урахуванням виплачених сум за період з 01.12.2019 по 31.12.2021 склала 22509,00 грн.

3. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12.11.2021 по справі №200/11618/21 зобов`язано Головне управління здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з 01.12.2019 на підставі довідки №33/25-2261 від 05.08.2021, виданої Державної установою Територіальне медичне об`єднання МВС України по Донецькій області, за винятком раніше проведених виплат. Управлінням здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 на виконання Рішення №200/11618/21 у розмірі 13231,94 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 12566,61 грн.). Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно Рішення №200/11618 з урахуванням виплачених сум за період з 01.12.2019 по 28.02.2022 склала 17963,91 грн.

4. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02.12.2021 по справі №200/13658/21 зобов`язано Головне управління поновити нарахування та виплату до пенсії по інвалідності з 01.07.2021 року щомісячну доплату в сумі 2000 грн., згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14.07.2021 року №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб». Управлінням здійснено перерахунок пенсії позивача на виконання Рішення №200/13658/21 у розмірі 16996,18 грн. (розмір пенсії до перерахунку складав 14996,18 грн.). Нарахована сума доплати за результатами перерахунку згідно Рішення №200/13658/21 з урахуванням виплачених сум за період з 01.07.2021 по 30.06.2022 склала 24000,00 грн.

5. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.07.2022 по справі №200/12619/21 зобов`язано Головне управління нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії за період з 01.02.2018 по 30.06.2021. Управлінням здійснено нарахуванням Вам компенсації на виконання Рішення №200/12619/21 у розмірі 6351,83 грн.

Зазначені обставини підтверджуються відповідними розрахунками, що долучені позивачем до позовної заяви.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною

шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Частиною другою п.5 ППВСУ від 31 березня 1995 року № 4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вини останнього в її заподіянні.

Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ч. 1 ст. 1167 України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, що передбачено ст. 1173 ЦК України.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Підставами для виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди відповідно до статті 1173 ЦК України є наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, і ці обставини підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до статей 12, 81 ЦПК України.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження факту спричинення йому моральних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заборгованості з призначеної йому пенсії, зокрема на підтвердження погіршення його стану здоров`я, необхідності звертатися до родичів з проханням про фінансову допомогу, тощо.

Крім того, суд враховує, що позивач вже відновив свої права та законні інтереси шляхом звернення до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області та стягнення заборгованості з виплати пенсії у зазначених вище розмірах.

Виходячи з вищенаведеного, суд доходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 4, 76-81, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 16, 23, 1167, 1173 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління пенсійного фонду України в Донецькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 03 березня 2023року.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду І.О. Сидоренко