Провадження № 2/369/1433/23
14.04.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Волчка А.Я.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу в порядку позовного провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором, -
До Солом`янського районного суду м. Києва 02.08.2021 року надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором у вигляді інфляційних витрат і 3% річних, в порядку ст. 625 ЦК України.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.09.2011 року між позичальником, яким є: ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», був укладений Кредитний договір № 42-01/11-А договір), за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 154 504,00 грн. (Сто п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот чотири гривні 00 копійок) зі сплатою 18,5% річних.
З метою забезпечення належного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, Банк та ОСОБА_2 уклали Договір поруки № 42-01/11-А-П від 30.09.2011 року. За умовами вказаних Договорів поруки, Поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання Позичальником в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом (стаття 1 Договору Поруки).
Позивач при визначенні сум заборгованості у вигляді інфляційних витрат і 3% річних здійснював розрахунок від загальної суму боргу, яка була встановлена на підставі Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2017 року по справі № 2-2838/17.
15.11.2018 року між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір про відступлений прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №42-01/11-А від 30.09.2011 року та Договором поруки № 42-01/11-А-П від 30.09.2011 року.
Ухвалою суду від 01.09.2021 року справу передано до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючому судді Волчку А.Я. дану справу передано 23 лютого 2022 року.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.05.2022 року справу прийнято до розгляду та було відкрито провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 13.07.2022 року.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.05.2022 року справу прийнято до розгляду та було відкрито провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні на 13.07.2022 року.
До судового засідання 14.02.2023 року учасники справи не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник ТОВ «Вердикт Капітал», подало до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі.
За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. ст. 280-281 ЦПК України.
Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадження, враховуючи положення ст. ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності.
У зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ч.1ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Верховний Суд у постанові від 1жовтня 2020року у справі №361/8331/18 виходив із того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті.
Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 30.09.2011 року між позичальником, яким є: ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», був укладений Кредитний договір № 42-01/11-А договір), за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 154 504,00 грн. (Сто п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот чотири гривні 00 копійок) зі сплатою 18,5% річних.
З метою забезпечення належного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, Банк та ОСОБА_2 уклали Договір поруки № 42-01/11-А-П від 30.09.2011 року.
За умовами вказаних Договорів поруки, Поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед Банком за виконання Позичальником в повному обсязі зобов`язань за Кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом (стаття 1 Договору Поруки).
Позивач при визначенні сум заборгованості у вигляді інфляційних витрат і 3% річних здійснював розрахунок від загальної суму боргу, яка була встановлена на підставі Заочного Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2017 року по справі № 2-2838/17.
15.11.2018 року між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір про відступлений прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №42-01/11-А від 30.09.2011 року та Договором поруки № 42-01/11-А-П від 30.09.2011 року.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2017 року по справі № 2-2838/17, позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором № 42-01/11-А від 30 вересня 2011 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , у розмірі 260 118 (двісті шістдесят тисяч сто вісімнадцять) гривень 48 копійок.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» 3 901 (три тисячі дев`ятсот одну) гривню 78 копійок судового збору. Вказане рішення суду не оскаржувалось.

ТОВ «Вердикт Капітал» звернулось до суду із позовними вимогами про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 42-01/11-А від 30 вересня 2011 року у вигляді інфляційних витрат та 3% річних згідно ст..625 ЦК України.

Згідно наданого ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунку заборгованості, заборгованість у вигляді 3% річних та інфляційних збитків нараховано на суму 260 118,48 гри. (Двісті шістдесят тисяч сто вісімнадцять гривень 48 копійок) відповідно до рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2017 за № 2-2838/17.

Нарахування трьох відсотків річних проведено на суму 260 118,48 гри. (Двісті шістдесят тисяч сто вісімнадцять гривень 48 копійок) за період із 05.09.2017 - 01.07.2021 р. і складає 29 824,54 гри. (Двадцять дев`ять тисяч вісімсот двадцять чотири гривні 54 копійки). Відсоткова ставка: 3% річних.

Нарахування інфляційних збитків проведено на суму 260 118,48 гри. (Двісті шістдесят тисяч сто вісімнадцять гривень 48 копійок) за період із 05.09.2017 - 01.07.2021 р. і складає 88 204,47 гри. (Вісімдесят вісім тисяч двісті чотири гривні 47 копійок).

Позовні вимоги ТОВ «Вердикт Капітал» обґрунтовані посиланням на ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач у позовній заяві наполягає на факті невиконання Відповідачами рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 05.09.2017 року із чим пов`язує можливість застосування відповідних фінансових санкцій.

У матеріалах справи відсутні докази виконання судового рішення як боржником, так і поручителем. Відповідачі не спростували такі твердження, не подали квитанцій на погашення заборгованості або не надали власного контр розрахунку. З розрахунку заборгованості та виписки по рахунку боржника вбачається, що станом на 01 липня 2021 року заборгованість по кредитному договору складала 118 029,01 грн.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові .

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

З 17 березня 2022 року набрав чинності пункт 18«Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вимоги Банку про застосування ст. 625 ЦК Українизаявлені за період, який не стосується періоду дії в країні воєнного стану.

За таких обставин, зважаючи на те, що банк використав своє право про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, і така заборгованість була стягнута за рішення суду, проте станом на теперішній час не погашена у повному обсязі, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Таким чином, врахувавши встановлені судом обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, суд установив, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов`язань за кредитним договором №42-01/11-А-П від 30.09.2011, у зв`язку з чим станом на 01.07.2021 року утворилась заборгованість у розмірі 118 029,01 грн., та враховуючи поручительство ОСОБА_2 за належне та своєчасне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором кредиту, суд приходить до висновку про необхідність стягнення вказаної заборгованості з відповідачів у солідарному порядку.

Тому, суд, враховуючи вищенаведене, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінюючи їх в сукупності, приходить до висновку про необхідність задоволення позову ТОВ "Вердикт-Капітал".

Щодо вимог ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн., суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, 05.03.2021 року між адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АССІСТАНС» та ТОВ «Маркс. Капітал» був укладений договір про надання правової допомоги № 05-03/2021.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Однією з основних засад (принципів цивільного судочинства) є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді; ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову; а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Статтю 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас за змістом ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг; 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.2 ст.141 ЦПК України. Проте, у ч.3 ст.141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторони, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирних шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч.3 ст.141 ЦПК України, визначені також положеннями ч.ч.4,5 ст.141 ЦПК України.

Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч.4 ст.137 ЦПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами ( ч.5 ст.137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись ч.ч.3,4,5 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно сказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. ( правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 11 листопада 201 року у справі № 873/137/21).

У постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим ( рішення у справі «East/ West Allianc Limited проти України», заява № 19336/04).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно наданої стороною позивача заявки про надання юридичної допомоги № 27 від 04 червня 2021 року та акту №2 про надання юридичної допомоги від 16 червня 2021 року витрати на правничу допомогу склали 20000 грн. (а.с.61-62).

Згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь ТОВ «Маркс.Капітал» витрати по оплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн.

Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову ТОВ "Вердикт Капітал", з відповідача в користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн. та 2481,00 грн. сплаченого судового збору.

Керуючись ст. ст. 2,12,13,76,81,141,247,258,259,263-265,280 ЦПК України,ст. ст.525,526,598,599,611,625,1048,1050,1054 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про стягнення боргу за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованість за Кредитним договором №42-01/11-А від 30.09.2011 року у розмірі: 118 029,01 грн. (сто вісімнадцять тисяч двадцять дев`ять гривень 01 копійка).

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі: 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять ) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» понесені витрати на сплату судового збору у розмірі: 1135 (одна тисяча сто тридцять п`ять ) грн. 00 коп.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» понесені витрати на правову допомогу у розмірі: 20 000,00 гри. (Двадцять тисяч гривень 00 копійок).

Інформація про позивача: ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», , місцезнаходження: вул. Кудрявський Узвіз, буд. 5-Б, м. Київ, 04053.

Інформація про відповідача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено удень його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Андрій Волчко