Головуючий у І інстанції Комаревцева Л.В.
Провадження №22-ц/824/481/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою, в якому просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 8 площею 10,7 кв.м. разом з лоджією площею 1,4 кв.м.; ОСОБА_2 виділити житлову кімнату АДРЕСА_2 площею 16,6 кв.м. разом з балконом площею 0,9 кв.м.; ОСОБА_3 виділити житлову кімнату АДРЕСА_3 площею 9,5 кв.м., залишивши у спільному користуванні сторін коридор, кухню, санвузол та вбиральню.

Обгрунтовуючи вимоги, позивач посилався на те, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ВО «Київський радіозавод» на підставі розпорядження від 26.01.1998 року НОМЕР_1, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, у зв`язку із чим відкрилася спадщина на належну йому частку у квартирі, яка була успадкована наступним чином:

1/9 частка ОСОБА_1 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-818);

1/9 частка ОСОБА_2 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-821);

1/9 частка ОСОБА_3 (рішення Дарницького районного суду м. Києва № 2-366/08 від 23.07.2008).

Таким чином, власниками квартири АДРЕСА_1 є:

ОСОБА_1 , якому належить 4/9 частки квартири, з яких 3/9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 та 1/9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-818;

ОСОБА_2 , якій належить 4/9 частки квартири, з яких 3/9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 та 1/9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-821;

ОСОБА_3 , якій належить 1/9 частки на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва № 2-366/08 від 23.07.2008 року.

Належна сторонам квартира АДРЕСА_1 складається з трьох ізольованих житлових кімнат, загальною площею 59,4 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., площа кімнат - 10,7 кв.м.; 16,6 кв.м.; 9,5 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м.; ванної кімнати площею 2,0 кв.м.; вбиральні площею 1,2 кв.м.; коридора площею 8,4 кв.м.

Між співвласниками квартири ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 з іншої сторони постійно виникають конфлікти та суперечки з приводу користування квартирою, у зв`язку із чим ОСОБА_1 і звернувся до суду з позовом про встановлення порядку користування квартирою, у якому, виходячи із розміру часток співвласників квартири: ОСОБА_1 - 16,35 кв.м.;ОСОБА_2 - 16,35 кв.м.; ОСОБА_3 - 4,1 кв.м., просив виділити у користування відповідачу ОСОБА_3 меншу кімнату площею 9,5 кв.м., собі, ОСОБА_1 , - кімнату площею 10,7 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 - кімнату площею 16,6 кв.м., оскільки такий порядок користування найбільш відповідатиме ідеальним часткам сторін у праві власності на квартиру та не призведе до порушення їхніх прав.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року позов задоволено.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділено у користування: ОСОБА_1 житлову кімнату №6 площею 9 кв.м.; ОСОБА_2 житлову кімнату №7 площею 16,6 кв.м., разом з балконом 0,9 кв.м.; ОСОБА_3 житлову кімнату АДРЕСА_4 площею 10,7 кв.м., разом з лоджією 1,4 кв.м.; у загальному користуванні залишено коридор, кухню, санвузол.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування: ОСОБА_1 житлову кімнату № 8 площею 10,7 кв.м., разом з лоджією площею 1,4 кв.м.; ОСОБА_2 житлову кімнату № 7 площею 16,6 кв.м., разом з балконом площею 0,9 кв.м.; ОСОБА_3 житлову кімнату № 6 площею 9,5 кв.м. Місця загального користування - коридор, кухню, санвузол просив залишити в спільному користуванні сторін.

Обгрунтовуючи скаргу, позивач посилався на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення залишено поза увагою те, що позивач є інвалідом І групи, іншого житла, крім спірного, не має, тоді як відповідач ОСОБА_3 має інше житло за адресою: АДРЕСА_5 , в якому зареєстрована з 1994 року, а також те, що заява про зміну предмету позову заявлена без додержання вимог статті 49 ЦПК України та безпідставно прийнята судом.

Зокрема, позивач у скарзі посилається на те, що порядок користування житловими приміщеннями у будинку, який належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміромчасткам цих осіб у будинку.

Верховним Судом у постанові від 23.10.2019 у справі №523/1103/18 сформовано правовий висновок щодо можливості відійти від відповідності реальних часток ідеальним при встановленні порядку спільного користування квартирою, згідно якого: «...суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників».

Проте, суд першої інстанції без врахування вищезазначеної правової позиції Верховного Суду встановив порядок користування спірною квартирою без урахування часток співвласників у праві спільної часткової власності на квартиру, внаслідок чого позивачу, інваліду І групи, із часткою 4/9 в майні, що становить 16,35 кв.м., виділено у користування кімнату площею 9,5 кв.м, а відповідачу ОСОБА_3 із часткою 1/9 в майні, що становить 4,1 кв.м., яка до того ж має інше житло за адресою: АДРЕСА_5 , в якому зареєстрована з 1994 року, виділено у користування кімнату площею 10,7 кв.м., разом з лоджією площею 1,4 кв.м.

Такий варіант користування, визначений судом першої інстанції, порушує право позивача на володіння та користування тією частиною майна в натурі, яка йому належить у майні, та не відповідає його частці у праві спільної часткової власності, не враховує баланс інтересів співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав, що в свою чергу, є грубим порушенням матеріального права.

Крім того, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було грубо порушено приписи ст. 49 ЦПК України стосовно зміни предмету позову та ч. 4 ст. 206 ЦПК України стосовно визнання позову відповідачами.

Так, судом першої інстанції при задоволенні позову у повному обсязі покладено в основу рішення лише факт визнання позову відповідачами, без дослідження обставин справи та залишено поза увагою те, що повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_3 - адвоката Конкіна В.В., останній проти задоволення скарги позивача ОСОБА_1 заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Відповідачка ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу визнала доводи скарги та просила її задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представники - адвокати Молодоженя Н.І. та Кузьменко І.Г. апеляційну скаргу ОСОБА_1 визнали та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Конкін В.В. в апеляційному суді проти задоволення скарги позивача заперечив з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ВО «Київський радіозавод» на підставі розпорядження від 26.01.1998 року НОМЕР_1, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, у зв`язку із чим відкрилася спадщина на належну йому частку у квартирі, яка була успадкована наступним чином:

1/9 частка ОСОБА_1 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-818) (а.с.14, 15);

1/9 частка ОСОБА_2 (свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-821) (а.с.16, 17);

1/9 частка ОСОБА_3 (рішення Дарницького районного суду м. Києва № 2-366/08 від 23.07.2008) (а.с.18-19).

Таким чином, власниками квартири АДРЕСА_1 є:

ОСОБА_1 , якому належить 4/9 частки квартири, з яких 3/9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 та 1/9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-818;

ОСОБА_2 , якій належить 4/9 частки квартири, з яких 3/9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1998 та 1/9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.10.2020 №4-821;

ОСОБА_3 , якій належить 1/9 частки квартири на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва № 2-366/08 від 23.07.2008 року.

Належна сторонам у справі квартира АДРЕСА_1 складається з трьох ізольованих житлових кімнат, загальною площею 59,4 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., площа кімнат - 10,7 кв.м.; 16,6 кв.м.; 9,5 кв.м., кухні площею 7,6 кв.м.; ванної кімнати площею 2,0 кв.м.; вбиральні площею 1,2 кв.м.; коридора площею 8,4 кв.м. (а.с.20-22).

Виходячи із розміру часток сторін, як співвласників у праві власності на квартиру, їх частки у житловій площі квартири складають: ОСОБА_1 - 16,35 кв.м.; ОСОБА_2 - 16,35 кв.м.; ОСОБА_3 - 4,1 кв.м.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції не з`ясовував і не досліджував обставини справи, пославшись на визнання відповідачами змінених позовних вимог, зазначивши при цьому, що таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують вимоги процесуального закону, що, зокрема, вбачається з наступного.

Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Аналіз наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх всіма учасниками справи та відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов після зміни представником позивача в судовому засіданні вимог щодо порядку користування спірною квартирою, виходив з того, що запропонований ним порядок користування квартирою, за відсутності сумнівів щодо достовірності цієї обставини та добровільності її визнання відповідачами, доказуванню не підлягає.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позов після зміни предмету представником позивача у судовому засіданні 03 жовтня 2022 року був визнаний лише присутнім у засіданні представником відповідача ОСОБА_3 . Натомість відповідач ОСОБА_2 взагалі не була ознайомлена зі зміненим предметом позову, про що було усно заявлено представником позивача на стадії розгляду справи по суті за 3 хвилини до видалення суду до нарадчої кімнати, і не мала можливості висловити свою позицію, оскільки не отримувала зміненої позовної заяви у письмовому вигляді та не була присутня у судовому засіданні, що відбулося 03 жовтня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2020 року в справі № 572/2515/15-ц (провадження № 61-1051св17) вказано, що «відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову».

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зміна предмету позову щодо встановлення порядку користування квартирою та прийняття судом визнання позову здійснені з порушенням норм процесуального закону з огляду на наступне.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.06.2022 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, визначено сторонам строк для подання заяв по суті справи (а.с.29).

07.07.2022 року на вищезазначену ухвалу суду від 28.06.2022 року надійшло заперечення відповідача ОСОБА_3 проти розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.32-33).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.07.2022 року задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 про перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 06.09.2022 року (а.с.36).

22.07.2022 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив від 18.07.2022 року, у якому вона не заперечувала проти запропонованого позивачем у позові порядку користування спірною квартирою (а.с.37).

25.07.2022 року до суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив від 22.07.2022 року, у якому вона заперечувала проти позовної заяви від 09.06.2022 року та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі (а.с.39-42).

У судовому засіданні 06.09.2022 року судом залучено до матеріалів справи відзиви відповідачів від 18.07.2022 та від 22.07.2022 на позовну заяву у редакції від 09.06.2022 року, закінчено підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті на 26.09.2022 року (а.с.48). У підготовчому засіданні представник позивача був присутній, однак жодних заяв про зміну предмету позову від нього не надходило.

Згідно довідки від 26.09.2022 року у судовому засіданні оголошено перерву на 03.10.2022 року (а.с.51).

Станом на 03.10.2022 року жодних клопотань від сторін до суду не надійшло.

03.10.2022 року о 10.01.18 відкрито судове засідання за участю представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_3 , при цьому самих сторін у судовому засіданні не було. Жодних клопотань перед початком розгляду справи по суті від сторін не надійшло, суд розпочав розгляд справи по суті, проте на 9 хвилині, а саме о 10.09.38 представник позивача усно заявив клопотання про зміну предмета позову, яким змінив зазначений у позові порядок користування квартирою і за яким просив виділити позивачу ОСОБА_1 кімнату площею 9,5 кв.м., а відповідачу ОСОБА_3 - кімнату площею 10,7 кв.м. з лоджією площею 1,4 кв.м., тобто на стадії розгляду справи по суті, за 3 хвилини до видалення суду до нарадчої кімнати, всупереч вимог ч.ч. 3, 5 ст. 49 ЦПК України було усно заявлено про зміну предмету позову. Представник відповідача ОСОБА_3 змінений позов у судовому засіданні визнав, натомість відповідач ОСОБА_2 у зв`язку з її відсутністю у судовому засіданні була позбавлена можливості ознайомитись із зміненими позовними вимогами, що істотно відрізнялись від тих, які були визнані нею у заяві від 18.07.2022 року. Враховуючи викладене, посилання суду на те, що позов визнано відповідачем ОСОБА_2 є помилковими, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи.

Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України: до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При цьому при поданні заяви про зміну предмета позову позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

Отже, законодавець чітко встановлює строки для вчинення певних процесуальних дій, пов`язуючи їх вчинення, в тому числі, і з певними стадіями судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що прийняття судом усної заяви представника позивача про зміну предмету позову у судовому засіданні безпосередньо перед судовими дебатами, без надання можливості ознайомитися з даною заявою відповідачу ОСОБА_2 , яка не була присутня у судовому засіданні, вчинене з порушенням вимог процесуального закону.

Таким чином, судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення було допущено порушення норм процесуального права, оскільки суд з порушенням встановленого законом порядку прийняв заяву представника позивача про зміну предмету позову, а також дійшов необґрунтованого висновку про визнання зміненого позову обома відповідачами, у зв`язку із чим не встановлював та не досліджував фактичні обставини справи, наслідком чого стало ухвалення у справі неправильного рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки судом при ухваленні рішення порушено норми процесуального права, наслідком чого стало неправильне вирішення справи, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з наступного.

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються майном, відповідної матеріальної компенсації. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду від 25 грудня 1995 року №15 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або ті, які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Правовий висновок про застосування ч. 3 ст. 358 ЦК України під час розгляду справ про спори між співвласниками про визначення порядку користування житлом зробив Верховний Суд України в постанові від 17.02.2016 року по справі № 6-1500цс15.

У випадку коли добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками неможливо, такий порядок встановлює суд. При цьому слід враховувати, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна, співвласникам належить ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення у обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників, якщо встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного із співвласників.

З матеріалів справи вбачається, що частки позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у праві власності на квартиру становлять по 4/9 частині, тобто 16,35 кв.м. житлової площі квартири, а відповідача ОСОБА_3 - 1/9 частини, тобто 4,1 кв.м. житлової площі. Відтак виділення позивачу ОСОБА_1 кімнати площею 10,7 кв.м., відповідачу ОСОБА_2 кімнати площею 16,6 кв.м., а відповідачу ОСОБА_3 кімнати площею 9,5 кв.м., найбільш відповідатиме ідеальним часткам сторін у праві власності на квартиру та найбільш враховуватиме баланс інтересів кожного співвласника. При цьому, такий порядок користування не призведе до порушення прав відповідача ОСОБА_3 , у користування якої виділяється кімната площею 9,5 кв.м., оскільки не зменшує її ідеальної частки у праві власності та відповідає положенням цивільного законодавства, які гарантують співвласнику у спільній частковій власності право на надання йому у користування приміщень, що відповідають його частці у спільній власності.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши обставини справи та перевіривши їх наявними у справі належними та допустимими доказами, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову шляхом встановлення порядку користування спірною квартирою за варіантом, запропонованим позивачем у позовній заяві.

Доводи відзиву представника відповідача ОСОБА_3 про необхідність залучення технічних знань для визначення порядку користування спірною квартирою, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки спеціальні знання залучаються при поділі об`єкту спільної часткової власності в натурі, натомість визначення порядку користування квартирою не приводить до припинення спільної часткової власності і не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, відтак вирішення такого спору судом не потребує залучення спеціальних знань.

Інші доводи відзиву представника відповідача ОСОБА_3 не спростовують обгрунтованості викладених у постанові висновків апеляційного суду, які є чіткими і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року - скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити у користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 10,7 кв.м. з лоджією площею 1,4 кв.м.; ОСОБА_2 виділити у користування житлову кімнату площею 16,6 кв.м. з балконом площею 0,9 кв.м.; ОСОБА_3 виділити у користування житлову кімнату площею 9,5 кв.м.

Місця загального користування - коридор, кухню, санвузол та вбиральню, залишити в спільному користуванні сторін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: