КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/28/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року та додаткове рішення Деснянськогорайонного суду міста Києва від 4 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» про визнання протиправними дій та зобов`язання зробити перерахунок,

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Котова С.В. звернувся до суду з позовом до комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (далі - КП «Київкомунсервіс»), в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо проведення нарахування за вивезення побутових відходів з лютого 2020 року у розрахунку на 24 особи за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язати відповідачапровести перерахунок за надані послуги по вивезенню побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з лютого 2020 року по день ухвалення рішення у справі, виходячи з того, що за вказаною адресою зареєстровано 0 осіб та проживає 1 особа.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій не значиться зареєстрованою жодна особа, у тому числі і позивач зареєстрований за іншою адресою, але фактично проживає у цій квартирі. Однак, починаючи з лютого 2020 року в рахунках - повідомленнях відповідача на оплату комунальних послуг вказується, що кількість проживаючих у квартирі складає 24 особи. Внаслідок таких неправомірних дій КП «Київкомунсервіс» плата за вивезення побутових відходів нараховується у значно більшому обсязі, ніж це передбачено чинним законодавством України та встановленими тарифами. На заяву позивача щодо нарахування оплати за послуги з вивезення побутових відходів 13 січня 2021 року відповідач надав відповідь № 244-5-170, в якій вказав, що 22 січня 2020 року комісією із представників ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» була обстежена квартира за адресою: АДРЕСА_1 та складений акт про кількість проживаючих від 22 січня 2020 року, згідно якого у цій квартирі облаштований «хостел» на 24 ліжкомісця, тому з лютого 2020 року нарахування за надані послуги здійснюється на 24 особи. Позивач зазначив, що даний акт складено без наявності відповідних правових підстав та його дозволу на проникнення у приватне житло, а нарахування завищеної вартості за надані послуги по вивезенню побутових відходів на його підставі є безпідставним, що змусило його звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Рішенням Деснянськогорайонного суду м. Києва від 25 січня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано КП «Київкомунсервіс» провести перерахунок за надані послуги по вивезенню побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з лютого 2020 року по 25 січня 2022 року включно, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання дій протиправними відмовлено.

Стягнуто з КП «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн.

Додатковим рішенням Деснянськогорайонного суду м. Києва від 4 лютого 2022 року заяву представника позивача - адвоката Котова С.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з КП «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 11 300,00 грн.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідач в особі директора Ляшкевича М.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить їх скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, неправильного застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог та вимог заяви про розподіл судових витрат на правничу допомогу відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги на основне рішення зводяться до того, що квартира позивача використовується як хостел, розрахований на одночасне розміщення 24 осіб, що призводить до перенакопичення побутових відходів та порушує права інших споживачів, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 і оплачують послуги з вивезення побутових відходів. Розрахунки заборгованості було здійснено відповідно до фактичної кількості споживачів на підставі акта від 22 січня 2020 року, який відповідає вимогам Порядку № 1145.Станом на 6 серпня 2021 року на адресу відповідача не надходило від позивача заяв про здійснення перерахунку з наданням відповідних підтверджуючих документів, в тому числі про припинення діяльності хостелу та іншого акту про фактичну кількість осіб у помешканні, а також викликів та повідомлень щодо необхідності прибуття представника виконавця послуги з вивезення побутових відходів для складання акту в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 1145 від 27 грудня 2018 року. Позивачем не доведений факт дотримання встановленого законом порядку реалізації права на не оплату вартості комунальних послуг у разі їх невикористання за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні споживача та інших осіб.

Аргументи відповідача щодо додаткового рішення суду першої інстанції полягають у тому, що при ухваленні цього рішення було порушено процедуру подання заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення в порядку статті 270 ЦПК України. Визначена адвокатом сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за результатами розгляду цієї справи є завищеною у контексті дослідження обсягу фактично наданих ним послуг із урахуванням складності справи та, відповідно, співмірності обсягу цих послуг і витраченого адвокатом часу із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу. Позивачем не надано попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, не зазначено вартості вчинення визначених ЦПК України процесуальних дій, підготовки процесуальних заяв та інше, що надавало суду право відмовити у розподілі відповідних судових витрат. При цьому позивачем не виконано вимогу процесуального законодавства, за якою передбачено подачу детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема, матеріали справи не містять, а позивачем не додано доказів, які б свідчили про доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу, тому обсяг наданих послуг адвокатом в суді не відповідає критерію реальності таких витрат. Докази на підтвердження факту понесення витрат на надання правової допомоги були подані позивачем несвоєчасно (після ухвалення рішення у справі), а доказів на оплату послуг адвоката взагалі надано не було. Відповідач вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 11 300,00 грн є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру, адже справа про визнання протиправними дії та зобов`язання зробити щомісячний перерахунок є максимально простою й не потребує спеціальних знань у громадянин, тому в позивача була відсутня крайня необхідність звертатися за наданням правової допомоги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Котов С.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення справи, повно та всебічно з`ясував дійсні обставини спірних правовідносин та належним чином оцінив подані сторонами докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судових засіданнях, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 26 жовтня 2011 року трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 98,40 кв. м, належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (а.с. 7, 8).

Згідно із довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 8 липня 2021 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 19).

Як вбачається із рахунків-повідомлень КП «Київкомунсервіс» на оплату житлово-комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 станом на 1 березня 2020 року та 1 травня 2021 року, розрахунки за вивезення побутових відходів проведені виходячи з кількості фактично проживаючих 24 особи (а.с. 9, 11, 12).

Відповідно до листа відповідача від 13 січня 2021 року № 244-5-170, адресованого позивачу в якості відповіді на заяву щодо нарахування оплати за послуги з вивезення побутових відходів, КП «Київкомунсервіс» в складі комісії із представників ТОВ «ЕК Комфорт-Майстер» та мешканців були обстежені квартири на предмет облаштування хостелів та складені відповідні акти на кількість проживаючих в них. Згідно акту від 22 січня 2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , облаштований хостел на 24 ліжкомісця, тому нарахування за надання послуги з вивезення побутових відходів здійснюється на 24 особи (а.с. 13).

Зі змісту акту від 22 січня 2020 року, складеного за участі майстра ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» ОСОБА_3 і представника КП «Київкомунсервіс» ОСОБА_4, вбачається, що «Комісією встановлено, що нежитлове /житлове/ приміщення на праві приватної власності належить фізичній (юридичній) особі ОСОБА_1 , розміщена на сьомому поверсі, двадцяти чотирьох поверхового будинку, 3 кімнат (а), загальною площею 98,4 кв. м., у квартирі розміщені 24 (двадцять чотири) ліжка.» (а.с. 14).

Згідно із довідкою КП «Київкомунсервіс» від 5 серпня 2021 року про нарахування та сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_1 ) за період з 1 липня 2018 року по 1 вересня 2021 року, у ОСОБА_1 існує заборгованість за вивезення побутових відходів у розмірі 164 68,63 грн (а.с. 45).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести перерахунок за надані послуги по вивезенню побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з лютого 2020 року по 25 січня 2022 року включно, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб, адже акт відповідача від 22 січня 2020 року не є належним та достатнім доказом на підтвердження обставин, що мають значення для справи, оскільки містить зазначення лише кількості ліжок, які знаходяться у квартирі позивача, без зазначення кількості осіб, які постійно в ній проживають, а інших доказів, які б доводили поза розумним сумнівом ту обставину, що у квартирі позивача проживає саме 24 особи, відповідачем надано не було, тоді як рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Згідно частини першої статті 15, статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України).

У частині першій статті 382 ЦК України встановлено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Частинами першою, другою статті 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо); умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Приписи статей 205, 634, 638, 641, 642 ЦК України та частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчать про обов`язковість договору про надання житлово-комунальних послуг для споживача та неможливість останнього відмовитись від укладання договору, а сам договір є укладеним з моменту, коли споживач акцептував пропозицію офертанта повністю та без застережень або у вигляді конклюдентних дій прийняв оферту, або за умови передбачення такого у договорі або законі не висловив заперечень проти договору у формі мовчання.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 646/834/17, де Верховний Суд зазначив, що надавач послуг опублікував в газеті у якості пропозиції (оферти) для підписання споживачами публічний договір про надання комунальних послуг, а тому з огляду на те, що відповідач протягом місяця з дня публікації не направив свою письмову відмову укласти договір, то він вважається таким, що прийняв пропозицію позивача про укладення договору. При цьому Верховний Суд керувався тим, що на фізичних осіб покладено законодавчий обов`язок укласти договір та вносити плату за користування послугами, а тому у випадку відсутності прийняття оферти шляхом погодження на укладання договору про надання послуг або конклюдентних дій, які свідчать про прийняття пропозиції, таке прийняття може бути також у вигляді мовчання.

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Про введення в дію рішення конкурсної комісії з визначення виконавця послуг з вивезення побутових відходів на території міста Києва» № 1589 від 8 грудня 2017 року КП «Київкомунсервіс» визначено виконавцем послуг з вивезення та захоронення побутових відходів.

У газеті «Хрещатик» від 8 червня 2018 № 61 (5112) опубліковано оферту до публічного договору про надання послуг з вивезення побутових відходів, а також тарифи та норми на надання послуг з вивезення побутових відходів виконавця послуг. Вказаний договір також опубліковано на сайті КП «Київкомунсервіс» www.kks.kiev.ua.

Пунктом 1.1 договору визначено, що виконавець надає послуги з вивезення побутових відходів (далі - ТПВ, відходи) відповідно до «Правил надання послуг з вивезення побутових відходів», затверджених постановою КМУ від 10 грудня 2008 року № 1070, рішення Київської міської ради від 14 грудня 2017 року № 697/3704 «Про деякі питання щодо поводження з побутовими відходами на території міста Києва», «Правил благоустрою території міста Києва», розроблених з урахуванням схеми санітарного очищення населеного пункту та затвердженими рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року №1051/1051, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором.

Відповідно до пункту 5.2.8 договору споживач зобов`язується письмово інформувати виконавця про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача протягом 30 календарних днів.

Пунктом 10 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що норми споживання комунальних послуг - кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов`язані укласти договір про поводження з побутовими відходами з особою, визначеною у встановленому законодавством порядку.

Згідно пункту 11 частини другої статті 7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою визначення фактичної кількості проживаючих у житлових приміщеннях, які використовуються під хостели, працівниками КП «Київкомунсервіс» спільно з представниками ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» проведено обстеження цих приміщень та складено акти (а.с. 44).

На підставі акту від 22 січня 2020 року, починаючи з лютого 2020 року розрахунок за послуги з вивезення побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , було здійснено виходячи з кількості проживаючих - 24 особи (а.с. 45).

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, заперечував ту обставину, що фактична кількість осіб, яка проживає в належній йому на праві власності квартирі, починаючи з лютого 2020 року збільшилась до 24 особи.

На підтвердження правомірності своїх дій щодо нарахування вартості послуг з вивезення побутових відходів, починаючи з лютого 2020 року виходячи з того, що у квартирі позивача проживає 24 особи, КП «Київкомунсервіс» надано акт від 22 січня 2020 року.

Проте, наданий суду акт не є належним та достатнім доказом на підтвердження обставин, що мають значення для справи, оскільки містить зазначення лише кількості ліжок, які знаходяться в квартирі позивача, без зазначення кількості осіб, які постійно в ній проживають.

Так, відповідно до змісту цього акту, затвердженого директором ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» Клименко О.А., представниками: ТОВ «ЕК «Комфорт-Майстер» в особі майстра ОСОБА_3 та КП «Київкомунсервіс» в особі ОСОБА_4 було обстежено нежитлове /житлове/ приміщення АДРЕСА_1 щодо функціонування у ньому «хостелу». Виходом на місце 22 січня 2020 року встановлено наступне: «Комісією встановлено, що нежитлове /житлове/ приміщення на праві приватної власності належить фізичній (юридичній) особі ОСОБА_1 , розміщена на сьомому поверсі, двадцяти чотирьох поверхового будинку, 3 кімнат (а), загальною площею 98,4 кв. м., у квартирі розміщені 24 (двадцять чотири) ліжка. Інформація щодо підприємницької діяльності __________. Санітарно-технічний стан приміщення __________. Мешканці будинку № _____ по вул. __________ , із скаргою звернулися до __________, стосовно порушення санітарних норм прибудинкової території будинку _____ по вул. _________, громадського спокою у вечері та в нічний час у зв`язку із функціонуванням «хостелу» за даною адресою, що підтвердили особи, які проживають в квартирах № _____ під час обстеження» (а.с. 14, 44).

Отже, суд першої інстанції правомірно розцінив вказаний акт таким, що не містить інформації про фактичну кількість проживаючих у квартирі позивача осіб, а тому обґрунтовано визнав його неналежним доказом у справі.

Разом з тим, обставини функціонування в квартирі позивача «хостелу» не стосується предмету доказування.

Інших належних, допустимих та достатніх доказів, які б доводили поза розумним сумнівом ту обставину, що у квартирі позивача проживає саме 24 особи, відповідачем надано не було, а суд не міг обґрунтувати своє рішення на припущеннях.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог частини п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17).

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції надав належну оцінку наявним в матеріалах справи доказам, які свідчать про неправомірність дій відповідача щодо нарахування позивачу сум за надані комунальні послуги, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що плата за надані послуги з вивезення побутових відходів безпідставно розрахована відповідно до проживаючих осіб у квартирі позивача в кількості 24 особи.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин справи і вищевказаних вимог закону, дійшов правильного висновку про доведеність позову в частині зобов`язання КП «Київкомунсервіс» провести перерахунок за надані послуги по вивезенню побутових відходів за адресою: АДРЕСА_1 , за період з лютого 2020 року по 25 січня 2022 року включно, виходячи з кількості зареєстрованих у квартирі осіб.

За таких обставин, установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до КП «Київкомунсервіс» про зобов`язання здійснити перерахунок комунальних послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що квартира позивача використовується як хостел, розрахований на одночасне розміщення 24 осіб, що призводить до перенакопичення побутових відходів та порушує права інших мешканців будинку, відхиляються колегією суддів як необґрунтовані та такі, що не стосується предмету доказування у межах даної справи, а саме щодо правомірності нарахування відповідачем плати за надані комунальні послуги на підставі акту, яким будь-яким чином не підтверджується постійне фактичне проживання у цьому житловому приміщенні у спірний період 24 осіб - споживачів послуг з вивезення побутових відходів. Крім того, КП «Київкомунсервіс» не є тією особою, що уповноважена діяти від імені та в інтересах співвласників багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги по суті спору ґрунтуються на власному тлумаченні і розумінні стороною відповідача спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Перевіривши в межах доводів апеляційної скарги відповідача законність та обгрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції щодо вирішення питання про відшкодування судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, колегія суддів визнала його правомірним і справедливим з огляду на таке.

Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Статтею 270 ЦПК України, встановлено порядок ухвалення судом додаткового рішення у цивільній справі, відповідно до якого суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати (пункт 3 частини першої статті 270 ЦПК України).

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).

30 січня 2022 року представник позивача - адвокат Котов С.В. направив засобами поштового зв`язку на адресу суду першої інстанції та на адресу відповідача заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути із КП «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 11 300,00 грн.

Заява була мотивована тим, що у позовній заяві позивачем було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом даної справи в суді першої інстанції, а у судовому засіданні 25 січня 2022 року про те, що відповідні докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення. Остаточний розмір витрат на правову допомогу, які позивач має сплатити адвокату, становить 11 300,00 грн, а тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша, третя статті 134 ЦПК України).

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Статтею 30 цього Закону передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, на час вирішення спору по суті позовних вимог в суді першої інстанції позивачем ще не були остаточно визначені понесені судові витрати на правничу допомогу, відповідні докази на підтвердження розміру витрат, які ОСОБА_1 мав сплатити за надані адвокатом послуги (виконані роботи) в судовому засіданні 25 січня 2022 року надано не було, а заява про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на професійну допомогу адвоката подана після ухвалення судового рішення у встановлений законом п`ятиденний строк, відтак питання про витрати на правничу допомогу не входило в предмет розгляду в суді на час вирішення справи по суті та підлягало розгляду в порядку статей 246, 270 ЦПК України.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивач не подав до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи, є безпідставні, оскільки такий розрахунок був наведений у позовній заяві, яка є першою заявою по суті спору. Зокрема, на виконання пункту 9 частини третьої статті 178 ЦПК України представник позивача вказав, що останній очікує понести витрати за надання правової допомоги в сумі 15 000,00 грн.

При цьому аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто, у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, надання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявник.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другої статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19.

З долучених до заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення доказів вбачається, що 11 грудня 2020 року між позивачем та адвокатом Котовим С.В. був укладений договір про надання правової допомоги № 012.

24 червня 2021 року між вказаними особами була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання правової допомоги № 012 від 11 грудня 2020 року.

27 січня 2022 року адвокатом Котовим С.В. складений акт № 1 приймання-передачі наданих послуг до договору і додаткової угоди, підписаний також і позивачем.

Крім того, надано й до суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Котовим С.В., та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги від 27 січня 2022 року (а.с. 182-190).

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У постановах Верховного Суду від 3 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 3 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 (провадження № 61-9690св20) звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

Пунктом 4.1 договору про надання правової допомоги № 012 від 11 грудня 2020 року передбачено, що перелік послуг адвоката, їх вартість та порядок оплати визначається у додаткових угодах до договору, які підписуються сторонами.

Згідно із пунктами 1, 2 додаткової угоди № 1 від 24 червня 2021 року до договору № 012 від 11 грудня 2020 року конкретизовано обов`язок щодо надання адвокатом правової допомогу клієнту, сторони погодили перелік послуг (робіт) та їх вартість.

Відповідно до пункту 5 додаткової угоди оплата за надані послуги здійснюється клієнтом протягом 50 календарних днів після ухвалення рішення по справі, в сумі, визначеною сторонами згідно акту приймання-передачі наданих послуг шляхом перерахування на рахунок адвоката або внесення в касу адвоката.

Згідно із пунктом 2.4 договору на підтвердження факту надання адвокатом клієнту правової допомоги відповідно до умов цього договору складається акт приймання-передачі наданих послуг і надається або направляється клієнту.

Пунктом 4 додаткової угоди визначено, що за результатами наданих послуг сторонами складається та підписується акт приймання-передачі наданих послуг протягом 5 календарних днів після ухвалення рішення по справі.

Згідно акту № 1 від 27 січня 2022 року приймання-передача наданих послуг до договору про надання правової допомоги № 012 від 11 грудня 2020 року та додаткової угоди № 1 від 24 червня 2021 року позивачем прийнято послуги адвоката загальною вартістю 11 300, 00 грн.

Вказані вище обставини справи встановлені місцевим судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Зокрема суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Зважаючи на викладене та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази щодо наданої позивачу правничої допомоги в розрізі вимог статей 89, 137, 141 ЦПК України, суд першої інстанції вірно вважав доведеним факт понесення позивачем витрат за надання професійної правничої допомоги адвоката в районному суді у розмірі 11 300 грн, які підлягають стягненню з відповідача на його користь з огляду на задоволення позовних вимог про зобов`язання здійснити перерахунок.

Аргументи апеляційної скарги про те, що при ухваленні додаткового рішення було порушено процедуру подання заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення в порядку статті 270 ЦПК України колегія суддів відхиляє, адже зазначена заява про розподіл судових витрат була направлена представником позивача на адресу відповідача 30 січня 2022 року та отримана ним 2 лютого 2022 року, однак будь-які письмові заперечення на заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в матеріалах справи відсутні і доказів того, що вони подавалися (надсилалися) відповідач не надав.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 22 листопада 2019 року у справі № 910/906/18.

За результатом розгляду справи суд першої інстанції, оцінюючи обґрунтованість вимог заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, відсутності заперечень сторони позивача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, співмірність витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, та виходячи із засад розумності та справедливості, правомірно вважав, що заявлена представником позивача сума є обґрунтованою та стягнув з КП «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 11 300,00 грну рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів, додатково дослідивши матеріали справи, вважає, що витрати на професійну правничу допомогу на стягнуту судом суму є співмірними із складністю даного спору, наданим адвокатомобсягом послуг у суді першої інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, вказана сума не є завищеною та відповідає дійсним і необхідним витратам, які змушені був понести позивачу даній справі через неправомірні дії відповідача, які суд зобов`язав останнього усунути, обґрунтованих підстав для звільнення відповідача від відшкодування цих витрат або їх зменшення не вбачається.

Безпідставними є посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що докази на підтвердження факту понесення витрат на надання правової допомоги були подані позивачем несвоєчасно (після ухвалення рішення у справі), адже в судовому засіданні 25 січня 2022 року, в якому була присутня й представник відповідача - ОСОБА_2 , представник позивача - адвокат Котов С.В. до закінчення судових дебатів зробив заяву про необхідність стягнення витрат на правову допомогу, які позивач має сплатити у зв`язку з розглядом справи, а відповідні докази на підтвердження розміру таких витрат будуть надані протягом п`яти днів після ухвалення рішення по суті спору в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Виходячи зі змісту частини восьмої статті 141 ЦПК України, сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

Зазначене узгоджується із положенням частини першої статті 182 ЦПК України про те, що учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань при розгляді справи судом.

Отже, сторона позивача вчасно вчинити всі необхідні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, тоді як сторона відповідача не скористалася правом подати відповідні заперечення проти таких вимог.

Також не заслуговують на увагу зауваження сторони відповідача про відсутність доказів на оплату послуг адвоката (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) з огляду на те, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками, наведеними в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 липня 2020 року у справі № 909/452/19, від 17 серпня 2020 року у справі № 925/1067/19, від 19 серпня 2020 року у справі № 910/6029/17, від 22 жовтня 2020 року у справі № 904/4387/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19).

Європейський суд з прав людини вказував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за розгляд справи в апеляційному суді відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» залишити без задоволення, а рішення Деснянськогорайонного суду міста Києва від 25 січня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 4 лютого 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко