Справа № 447/1553/22 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/811/1888/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Гай О.О.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, припинення речових прав на земельні ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав на земельні ділянки, скасування державної реєстрації земельних ділянок,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_3 , у якому просила:

-визнати протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області № 284 від 24.02.2021 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва й обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва»;

-припинити речові права ОСОБА_3 на земельні ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням для будівництва й обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: :01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням для індивідуального садівництва (0,0136 га);

-скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав ОСОБА_3 на земельні ділянки по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: :01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням для індивідуального садівництва (0,0136 га) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.04.2021 №57547896 та №57548230 відповідно;

-скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельних ділянок кадастровий номер: :01:016:0520 з визначеним цільовим призначенням для будівництва і обслуговування вищевказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд (0,1 га) та кадастровий номер: :01:016:0519 з визначеним цільовим призначенням для індивідуального садівництва (0,0136 га).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 покликається на те, що вона є власником житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вказане нерухоме майно набуте нею після смерті її батька ОСОБА_5 та знаходиться на земельній ділянці, виділеній її батьку на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок». Земельна ділянка не приватизована.

Відповідач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на сусідній земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Зазначає, що ОСОБА_3 протиправно, з порушенням норм чинного законодавства виготовив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі по АДРЕСА_1 , захопивши частину земельної ділянки позивачки. 29.07.2020 комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього природнього середовища проведено засідання на підставі заяви ОСОБА_3 про вирішення земельного спору, що виник унаслідок нібито відмови позивачки підписати акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки у технічній документації з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості). 26.08.2020 Миколаївською міською радою затверджено акт комісії від 29.07.2020. 24.02.2021 Миколаївською міською радою прийнято рішення №284 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва». Приймаючи вказане рішення, Миколаївська міська рада фактично передала ОСОБА_3 земельну ділянку, яка входила до площі землі, що знаходилась у законному користуванні позивачки, право на яку перейшло до неї у порядку спадкування.

Позивачка вважає, що протиправні дії відповідачів виразилися у здійсненні встановлення і узгодження меж земельної ділянки без повідомлення чи присутності позивача як суміжного землекористувача та проведенні приватизації частини земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок позивачки. На підставі наведеного просила задовольнити її позов.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 22.05.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона швидше набула прав на спірну земельну ділянку, а міська рада передала у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку без урахування майнових прав позивачки на цю ділянку, які виникли у неї на підставі рішення Миколаївської міської ради народних депутатів від 29.08.1996 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», прийнятого відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок» та заповіту. Також звертає увагу, що на спірній ділянці знаходяться житловий будинок та господарські споруди, які належать їй на праві власності. Просить рішення суду скасувати та постановити нову постанову про задоволення позову.

Від ОСОБА_3 надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав, зазначених у ній, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечив проти задоволення скарги, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу. Від Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника та про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_1 є власником житлового будинку разом із господарськими будівлями, розташованого на земельній ділянці земель Миколаївської міської ради, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Вказане нерухоме майно набуте позивачкою після смерті її батька ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії АЕІ № 865276, посвідченого 04.04.2002 державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Г.М.

Станом на час розгляду справи земельна ділянка по АДРЕСА_2 не приватизована та знаходиться у користуванні позивачки ОСОБА_1 .

Відповідач у справі ОСОБА_3 є власником житлового будинку разом із господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно ОСОБА_3 набув у власність після смерті матері ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВАЕ № 288217, посвідченого 21.03.2003 державним нотаріусом Миколаївської державної нотаріальної контори Алєксєєвою Г.М. Право власності ОСОБА_3 на вищевказаний житловий будинок також стверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №1166177 від 05.08.2003.

Відповідно до копій витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 251927194 та № 251929926, сформованих 09.04.2021, ОСОБА_3 є власником земельних ділянок площею 0,1 га, кадастровий номер :01:016:0520, та площею 0,0136 га, кадастровий номер :01:016:0519. Право власності на вказані земельні ділянки зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області від 24.02.2021 № 284 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва».

Земельна ділянка, яка перебуває у користуванні позивачки ОСОБА_1 , межує із земельними ділянками, власником яких є відповідач ОСОБА_3 .

Як вбачається з матеріалів справи, спір між власниками домогосподарств під номером АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 з приводу меж суміжних земельних ділянок носить давній та постійний характер.

У цій справі спірні правовідносини виникли з приводу незаконного, на переконання позивача, рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області від 24.02.2021 № 284 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», і, як наслідок, незаконної реєстрації останнім права власності на ці ділянки.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Результат аналізу наведених норм права дає підстави для висновку, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.02 2022 у справі № 278/1191/18.

У спірних правовідносинах предметом доказування є наявність або відсутність встановлення факту порушення оспорюваними рішеннями органу місцевого самоврядування законних прав та інтересів ОСОБА_1 .

Позивач у позовній заяві, зокрема, посилалася на те, що відповідач приватизував частину належної їй земельної ділянки, та на те, що вона не підписувала акт встановлення і узгодження меж земельної ділянки у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з їх недоведеністю.

З цим висновком районного суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності визначені статтею 116 ЗК України, а у статті 118 ЗК України врегульовано порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

У частинах першій третій статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема шляхом одержання громадянами земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Стаття 118 ЗК України визначає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної власності або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 звернувся із заявою до Миколаївської міської ради про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_1 .

19.02.2020 рішенням Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області №1662 «Про надання дозволу ОСОБА_3 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)» ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_1 , а також на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,0135 га для індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 біля житлового будинку АДРЕСА_1 .

ПП «Нива» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) ОСОБА_3 , після чого проведено державну реєстрацію земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Як вбачається з Акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 і №32 від 29.07.2020, комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього природного середовища 28.07.2020 було проведено виїзне комісійне засідання з метою розгляду заяви ОСОБА_3 від 28.07.2020, що стосувалося погодження меж земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для індивідуального садівництва, розташованих по АДРЕСА_1 , у зв`язку з відмовою суміжного землекористувача по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 від підписання акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), виготовленій ПП «Нива». Рекомендація комісії полягала у тому, щоб провести погодження меж земельних ділянок ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 в односторонньому порядку без підпису суміжного землекористувача та рекомендувати сесії Миколаївської міської ради затвердити акт комісії.

Комісією досліджено і проаналізовано такі документи:

- лист виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 19.11.1984 № 260 на скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , у якому зазначено: «огорожу земельної ділянки гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_9 від вул. Шевченка встановити згідно плану, тобто 21,35 м. Дальше від вулиці до будинку гр. Пришляка огорожа встановлюється сусідами по домовленості, але по межі згідно існуючих планів» (а.с. 48, 132);

- рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 26.03.1985 №36 «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_8 від подвір`я гр. Левицького по АДРЕСА_3 », в пункті 2 якого вказано: «границю від АДРЕСА_1 до будинку гр. ОСОБА_5 встановити згідно плану 21,35 м, а від подвір`я гр. ОСОБА_7 по межі до стіни будинку гр. Пришляка» (а.с. 40, 133);

- лист виконавчого комітету Миколаївської районної ради народних депутатів Львівської області від 01.07.1986 № 722 «Про розгляд скарги гр. ОСОБА_5 », адресований Президії Верховної Ради УРСР, у якому зазначається, що «скарги гр. ОСОБА_5 неодноразово розглядались на місці комісіями, як районними, так і обласними і визнавались безпідставними, про що йому роз`яснювалось як в усній, так і в письмовій формі... Гр. ОСОБА_10 вимагає долучення до своєї присадибної ділянки 70 см за будинком... Якщо виконати вимогу гр. Пришляка, то ширша його ділянки буде становити 14,5 м замість планової 13,8 м, а ширина ділянки гр. Левицького, яка на даний час і так менша планової, зменшиться ще на 70 см. На даний час знайдено довоєнну карту м. Миколаєва, яка підтверджує, що межа між ділянками гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_11 завжди проходила по стіні будинку гр. ОСОБА_8 . На основі викладеного скарга ОСОБА_8 безпідставна і розгляду не підлягає, про що його повідомлялось неодноразово»;

- рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів № 228 від 22.11.1988 «Про розмежування присадибних ділянок гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та станом землекористування для гр. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 », в констатуючій частині якого вказано наступне: «межа між ділянками була встановлена по рішенню виконкому Миколаївської міської ради від 26.03.85, яке було признано правильним різноманітними комісіями, які перевіряли скарги ОСОБА_5 , включаючи комісії з облвиконкому. Незважаючи на це, гр. ОСОБА_5 продовжив писати необґрунтовані скарги в різні інстанції, вимагаючи розширення своєї присадибної ділянки на 70 см за рахунок ділянки гр. ОСОБА_7 . При будівництві житлового будинку гр. ОСОБА_1 грубо порушила виданий їй план забудови ділянки, змістивши будинок на 2,2 м в сторону присадибної ділянки свого батька гр. ОСОБА_5 , захопивши 53,57 кв.м. з його присадибної ділянки». Пунктом 5 даного рішення анульовано інвентаризаційні плани присадибних ділянок гр. ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , виготовлених Стрийським бюро інвентаризації в 1955 році (як зазначено в рішенні з грубими помилками) (а.с. 54, 134);

- лист Миколаївської міської ради народних депутатів від 31.05.1990 №65/2-19, адресований голові Миколаївської районної ради народних депутатів, у якому зазначено «при неодноразовому розгляді на місці скарг комісії міськвиконкому та вищестоящих органів райвиконкому, облвиконкому прийшли до висновку, що право землекористування гр. Пришляка не було порушене. Отже, вважає скарги гр. Пришляка безпідставними»;

- рішення XXI-ої сесії 4-го демократичного скликання Миколаївської міської ради від 23.12.2005 №915 «Про розгляд звернення гр. ОСОБА_1 про встановлення меж земельної ділянки», яким запропоновано вирішувати спірне земельне питання в судовому порядку (а.с. 32);

- рішення 2-го пленарного засідання IV-ої сесії 6-го демократичного скликання Миколаївської міської ради від 17.02.2011 №128/2 «Про розгляд звернень і заяв», яким повторно встановлено межу по стіні житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 55, 135);

- рішення 1-го пленарного засідання 25-ої сесії 6-го скликання Миколаївської міської ради від 12.09.2014 №1332 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_12 щодо повторного проведення розмежування земельних ділянок», яким залишено в силі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26.03.1985 №36 та від 22.11.1988 № 228, та підтверджено проходження межі між земельними ділянками по стіні житлового будинку АДРЕСА_2 (а.с. 56, 136).

Висновок комісії полягав у тому, що межа між земельними ділянками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 є встановлена по межі житлового будинку АДРЕСА_2 та підтверджена неодноразово прийнятими рішеннями Миколаївської міської ради.

26.08.2020 рішенням Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області № 1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 », затверджено акт обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 , складений 29.07.2020 постійно діючою комісією Миколаївської міської ради з питань землеустрою, містобудування та охорони навколишнього середовища. Також вирішено врахувати при встановленні меж земельних ділянок по АДРЕСА_1 пропозиції комісії, викладені в акті.

В подальшому 24.02.2021 Миколаївською міською радою Стрийського району Львівської області було прийнято оспорюване позивачкою рішення № 284 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», яким ОСОБА_3 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:016:0520, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та площею 0,0136 га, кадастровий номер :01:016:0519, для індивідуального садівництва. Вказані земельні ділянки безоплатно передано у приватну власність ОСОБА_3 .

Частинами 3 та 1 статей 12 та 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачка не довела належними та допустимими доказами заявлені у справі вимоги, зокрема, порушення її прав внаслідок передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи Рішенням Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області ХІV сесії другого демократичного скликання від 29.08.1996 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» вирішено передати у приватну власність безоплатно земельні ділянки для обслуговування будинку та господарських будівель (присадибну ділянку) громадянам у межах м. Миколаїв, серед яких під номером АДРЕСА_4 вказано батька позивачки ОСОБА_5 , якому вирішено передати земельну ділянку площею 0,15 га по АДРЕСА_2 (а.с. 25-28).

Батько позивачки ОСОБА_5 за життя не завершив приватизацію земельної ділянки, переданої йому відповідно до зазначеного Рішення Миколаївської міської ради народних депутатів Миколаївського району Львівської області ХІV сесії другого демократичного скликання від 29.08.1996 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок».

Враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_5 за життя розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, позивачка ОСОБА_1 , як його спадкоємиця, у порядку спадкування набула право на завершення приватизації.

Встановлено, що станом на час розгляду справи ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на завершення приватизації. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, якою користується позивачка, не виготовлялася.

Неодноразово прийнятими рішеннями Миколаївської міської ради (рішення від 26.03.1985 №36 «Про розмежування земельних ділянок до будинку гр. ОСОБА_8 від подвір`я гр. Левицького по АДРЕСА_3 », рішення від 17.02.2011 №128/2 «Про розгляд звернень і заяв», рішення від 12.09.2014 №1332 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_12 щодо повторного проведення розмежування земельних ділянок»), які є чинними, підтверджено, що межа між земельними ділянками АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 є встановлена по межі житлового будинку АДРЕСА_2 , про що позивачка обізнана.

Отже, судом не встановлено обставини, що земельна ділянка, передана відповідачу у власність оскаржуваним рішенням органу місцевого самоврядування, накладається на земельну ділянку, якою користується позивачка.

Апеляційний суд звертає увагу, що ОСОБА_1 не надала належних та обгрунтованих доказів того, що вона позбавлена можливості завершити процедуру приватизації та оформити право власності на земельну ділянку, яка перебуває у її користуванні. Крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідачі порушують її право на мирне володіння земельною ділянкою, якою вона користується.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.08.2021 року у справі № 263/11779/16-ц (провадження № 61-10819св20) вказано, що «стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. Стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не випливає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж, слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови. Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може бути підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів. Таким чином, непогодження суміжним землекористувачем меж земельної ділянки не є саме по собі підставою для прийняття органом місцевого самоврядування рішення про відмову у затвердженні технічної документації та переданні земельної ділянки у власність».

Відтак, сама по собі відсутність погодження ОСОБА_1 меж змельних ділянок не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним.

Крім цього, районний суд правильно звернув увагу, що факт належного повідомлення чи не повідомлення позивачки про присутність при погодженні меж земельних ділянок ОСОБА_3 мав би значення при розгляді питання про скасування рішення Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 26.08.2020 №1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 », а не при оскарженні рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області від 24.02.2021 №284 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва».

Проте, позивачкою не оскаржувалося рішення Миколаївської міської ради Миколаївського району Львівської області від 26.08.2020 №1943 «Про затвердження акту обстеження меж суміжних земельних ділянок у АДРЕСА_2 і АДРЕСА_1 », таке є чинним та ніким не скасоване.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасувати рішення Миколаївської міської ради Стрийського району Львівської області № 284 від 24.02.2021 «Про передачу ОСОБА_3 земельних ділянок у приватну власність для будівництва й обслуговування житлового будинку та індивідуального садівництва», та , відповідно похідних вимог щодо припинення речовия прав ОСОБА_3 на земельні ділянки, скасування рішення про державну реєстрацію речових прав, скасування державної реєстрації в Державному земельному кадастрі земельних ділянок.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 13.12.2023

Головуючий

Судді