КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/606/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 травня 2023 року місто Київ

справа № 754/2937/21

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О.І., повний текст рішення складено 13 липня 2022 року та за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Гринчак О.І., повний текст рішення складено 14 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про визнання права користування земельною ділянкою та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

визнати за ним право користування на земельну ділянку площею 883,65 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (обліковий номер земельної ділянки: 62:127:0085) з наступною відповідною конфігурацією;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: :62:127:0062, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки.

В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що він набув право користування земельною ділянкою, з обліковим номером 62:127:0085, загальною площею 883,65 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 21 лютого 1989 року, зареєстрованого старшим державним нотаріусом Ляшук Л.B. 15-ої Київської державної нотаріальної контори за № 1-227, укладеного між ОСОБА_4 та ним.

Вказував, що право користування такою земельною ділянкою перейшло до нього в силу ст.90 ЗК Української PCP (у редакції, чинній на момент укладення договору купівлі продажу), у якій вказано, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі.

Зазначав, що за договором купівлі-продажу позивачу перейшло право користування 62/100 частинами земельної ділянки, а тому останній є законним та добросовісним землекористувачем оспорюваної земельної ділянки понад 30 років.

Посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 не визнає таке право користування за позивачем, внаслідок чого створює перешкоду у реалізації цього права, в тому числі шляхом розміщення на городі ОСОБА_2 теплиці.

Вказував, що незважаючи на зауваження Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради та права ОСОБА_2 на вищевказані земельні ділянки, ОСОБА_1 неодноразово намагалася зареєструвати право власності на земельну ділянку (кадастровий номер :62:127:0062) без нотаріальної згоди позивача.

Зазначав, що зареєстрована земельна ділянка за відповідачем ОСОБА_1 у Державному земельному кадастрі та, відповідно, неправомірні наміри та спроби ОСОБА_1 отримати оспорювану земельну ділянку у власність, порушує законне право користування позивача земельною ділянкою (обліковий номер 62:127:0085).

Вважає, що реєстрація була проведена ОСОБА_5 із порушенням вимог чинного законодавства в частині отримання згоди щодо оформлення проїзду (проходу) через належну ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 883,65 кв.м, а також без письмової згоди землекористувача такої ділянки - ОСОБА_2 .

Посилався на те, що внесення земельної ділянки в Державний земельний кадастр було проведено з відповідними порушеннями як з боку ОСОБА_1 , так і з боку державного реєстратора Головного управління Держгеокадастру у м. Києві.

Вказував, що відповідачем ОСОБА_1 не було надано нотаріальної згоди всіх власників (користувачів) земельних ділянок, за рахунок яких передбачена передача земельної ділянки, та згоди усіх користувачів земельної ділянки, через яку запроектовано проїзд.

Позивач вважає, що Головне управління Держгеокадастру у м. Києві зареєструвало земельну ділянку з порушенням законодавчо встановлених вимог, а наявність в Державному земельному кадастрі такого запису реєстрації ставить під сумнів право користування земельною ділянкою позивача, тоді як таке право закріплене за ним вже більше 30 років.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано право користування за ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 883,65 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (обліковий номер земельної ділянки: 62:127:0085) з наступною конфігурацією.

Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,10 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з кадастровим номером: :62:127:0062, шляхом виключення з Державного земельного кадастру відомостей про реєстрацію вказаної земельної ділянки.

Стягнуто з ОСОБА_1 та Головного управління Держгеокадастру у м. Києві на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 454 грн. з кожного.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року у задоволенні заяви представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ГУ Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які правовстановлюючі документи, які відповідно до законодавства посвідчують право користування земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (обліковий номер 62:127:0085) та які б свідчили, що позивач є законним землекористувачем земельної ділянки з обліковим номером 62:127:0085, що виключає застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.2 розділу VII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр», які стосуються автоматичного переходу прав на земельні ділянки набутих до 2004 та 2013 років виключно у випадках, коли таке право було зареєстровано відповідно до чинного на той час законодавства.

Вказував, що станом на даний час, відповідно до відомостей Державного земельного кадастру земельна ділянка з обліковим номером 62:127:0085 не зареєстрована та не сформована відповідно до вимог статті 79-1 ЗК України, як об`єкт цивільних прав, а інформація про неї та її межі в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві, відсутня, що ані позивачем, ані судом першої інстанції не спростовано.

Зазначав, що відповідність вимогам чинного законодавства проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 підтверджено: висновками органів державної влади, які визначені у статті 186-1 ЗК України.

Посилався на те, що посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на порушення вимог абз. 6 ч.3 ст.50 та п.4.13 Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року №241/2463 в частині необхідності отримання нотаріально посвідченої згоди позивача як власника садиби з обліковим номером 62:127:0085 під час розробки проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки є безпідставним, законодавчо необґрунтованим та зробленим без належної оцінки доказів по справі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на земельній ділянці з обліковим номером 62:127:0085 знаходиться нерухоме майно, яке у розумінні ч.1 ст.381 ЦК України і дає підстави вважати відповідну земельну ділянку садибою.

Вказував, що проект землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 у розумінні статей 186, 186-1 ЗК України відповідав вимогам чинного законодавства(в ньому були наявні висновки про йогопогодження) та в межах спірної земельної ділянки були відсутні інші зареєстровані в Державному земельному кадастрі та оформлені у власність/користування земельні ділянки, 02 липня 2018 року правомірно було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :62:127:0062, площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_2 відмовити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що суд першої інстанції при винесені оскаржуваного рішення жодним чином не врахував, що Технічний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу №62127 (с. Троєщина), складений та зареєстрований Департаментом земельних ресурсів станом на 31 грудня 1993 року та Витяги з чергового кадастрового плану (витяги з бази даних міського земельного кадастру від 07 травня 2018 року та 04 листопада 2020 року) не є доказами, які встановлюють площу та конфігурацію земельної ділянки, право на землекористування якої має позивач, станом на дату подачі позову та на час розгляду справи в суді.

Вказувала, що суд при винесені рішення не врахував те, що:

земельна ділянка з кадастровим номером :62:127:0062, яка була сформована в межах процедури її приватизації ОСОБА_1 вільна від забудови і не знаходиться під будинком, частку в якому має позивач, належить до комунальної власності міста, не має обтяжень та інших речових прав третіх осіб, відповідає містобудівній документації міста Києва;

при формуванні земельної ділянки з кадастровим номером :62:127:0062, було виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , який було перевірено на відповідність вимогам чинного законодавства та підтверджено таку відповідність висновком Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та висновком експерта держаної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Харківській області.

Зазначала, що земельна ділянки з обліковим кодом 62:127:0085 - не існує як об`єкт цивільних та земельних правовідносин, тобто не є сформованою відповідно до вимог ч.4 ст.79-1 ЗК України, яка передбачає, що земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Посилалася на те, що позивач не довів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів з боку відповідачів, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивача до Київської міської ради з метою оформлення свого права користування земельною ділянкою та, відповідно, відсутні докази перешкоджання відповідачами позивачу в оформленні такого права.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідачів судові витрати на правову допомогу в розмірі 84235 грн.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що відмова суду першої інстанції у розподілі витрат на правничу допомогу з підстав надання неналежного доказу фактичної оплати (у платіжному дорученні замість ОСОБА_2 платником вказано АТ «Альфа-Банк») є необгрунтованою.

Вказував, що суд не взяв до уваги, що наявність помилки у заповненні платіжних доручень, які не впливають на суть проведеної операції та не залежали від дій позивача, оскільки формування платіжного доручення є об`єктом відповідальності банку та організованого ним технічного процесу, не може слугувати перешкодою для реалізації процесуальних прав позивача отримати відшкодування понесених судових витрат.

Зазначав, що доводи відповідачів щодо зменшення розміру заявлених витрат на професійну правничу допомогу базуються виключно на їх суб`єктивній думці про складність виконаної адвокатом роботи, нерозумність розміру гонорару. Жодних обставин або доказів, у тому числі розрахунків, які об'єктивно свідчили б про неспівмірність, нерозумність, нереальність понесених витрат на професійну правничу допомогу та/або неналежне оформлення документів, відповідачами не наведено.

01 листопада 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від відповідача ГУ Держгеокадастру у місті Києві надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача, в якому останній вказував, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

07 листопада 2022 року відповідач ГУ Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просив задовольнити її апеляційну скаргу, а рішення скасувати.

14 листопада 2022 року представник позивача подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідачів, в якому просив відмовити у задоволенні вказаних апеляційних скарг.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року постановленою, не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, замінено відповідача ГУ Держгеокадастру у місті Києві на його правонаступника ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 та її представник свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області підтримали, просили їх задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги представника позивача заперечували.

Представник відповідача Гу Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області в судовому засіданні апеляційного суду свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримала, просила їх задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду проти апеляційних скарг відповідачів заперечував, просив рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року залишити без змін, свою апеляційну скаргу на додаткове рішення підтримав та просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів підлягають задоволенню, а апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 січня 1989 було прийнято рішення Виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів №82, відповідно до якого визнано право особистої власності за ОСОБА_4 на такі домоволодіння: будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 51,7 кв.м, корисною площею 76,8 кв.м. Надвірні споруди: сараї «Б», «Е», «З», літня кухня «В», вбиральня «Г», «Д», погріб «Ж», огорожа з хвірткою № 1-9, свердловина, мощення.

26 січня 1989 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

21 лютого 1989 року між ОСОБА_4 (продавець), від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований старшим державним нотаріусом Ляшук Л.В. 15-ої Київської державної нотаріальної контори за №1-227.

Відповідно до умов вказаного договору купівлі-продажу, позивач купив 31/50 частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 під номером шістнадцятим.

Житловий будинок - дерев'яний, обкладений цеглою, має житлову площу розміром 51,7 кв.м, а також такі господарчі та побутові споруди: сараї під літерами «Б», «Е», «Ж-1», «З», літню кухню під літ. «В», вбиральні під літерами «Г», «Д», погріб під літ. «Ж», спорудження.

У договорі купівлі-продажу зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці розміром 2565 кв.м.

За вказаним договором купівлі-продажу в користування покупця перейшло: веранда розміром 17,6 кв.м на плані зазначена цифрами 1-1; дві жилі кімнати розміром 14,8 кв.м та 13,9 кв.м, на плані 1-2, 1-3; літня кухня зазначена на плані під літ. «В», три сараї зазначені на плані літерами «Е», «Ж-1», «З»; погріб зазначений на плані під літ. «Ж»; вбиральня зазначена на плані під літ. «Д»; скважина та частина огорожі.

Як зазначено у пункті 2 договору купівлі-продажу, продаж вчинено за 10 000,00 крб, які продавець одержав від покупця ОСОБА_2 до підписання договору.

На момент укладення договору між позивачем та ОСОБА_4 , останньому належали присадибні землі особистого користування, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (0,21 га), що підтверджується архівним витягом Комунального підприємства «Трудовий архів Броварського району» Броварської районної ради Київської області від 02 червня 2002 року №150.

Позивач у позовній заяві вказував, що з моменту укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу між співвласниками було визначено такий порядок землекористування земельною ділянкою (в тому числі і городом): за ОСОБА_2 було закріплено 31/50 частини земельної ділянки, а за ОСОБА_4 - 19/50 частини земельної ділянки. ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Проживати у частині будинку та, відповідно, користуватися частиною земельної ділянки почав його син - ОСОБА_8 . Зазначав, що спочатку сусіди продовжували дотримуватися порядку землекористування, що встановлений договором купівлі-продажу, однак пізніше співвласники дійшли домовленості (згоди) щодо користування земельної ділянкою навпіл, тобто фактично в рівних частинах, в тому числі це стосувалося й землекористування городом.

У Технічному звіті по встановленню зовнішніх меж землекористування кварталу №62127 (с. Троєщина) від 31 грудня 1993 були визначені кути зовнішньої межі земельної ділянки загальною площею 883,65 кв.м (обліковий номер: 62:127:0085), а саме городу, землекористувачем якої є ОСОБА_2 , а також земельної ділянки загальною площею 723,55 кв.м (обліковий номер: 62:127:0019), землекористувачем якої є ОСОБА_8 .

Після смерті ОСОБА_4 частина житлового будинку, а саме 19/50 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло у спадщину за законом до ОСОБА_8 .

Внаслідок здійснення добудови та реконструкції ОСОБА_8 своєї частини житлового будинку виникла необхідність реєстрації права приватної власності на змінені частки.

12 січня 2007 року було прийнято розпорядження Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації №13, відповідно до якої був затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об`єктів: «Прибудови до будинку літ. «а1», «а2», «а3», «а4», «а5», «а6», «а7»; «А1», загальна площа яких складає 185,9 кв.м, сарай літ. «М» площею 16,9 кв.м, сарай літ. «Н» площею 7,7 кв.м, душ літ. «П» площею 1,4 кв.мпо АДРЕСА_1 .

На підставі вищезазначених документів ОСОБА_8 (на 74/100 частини житлового будинку) та ОСОБА_2 (на 26/100 відповідно частин житлового будинку, загальною площею 255,30 кв.м) були отримані свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказане свідоцтво про право власності на ім`я ОСОБА_2 від 29 вересня 2008 року було видане позивачу відповідно до наказу Головного управління житлового забезпечення №1643-С/ЖБ від 23вересня 2008 року, в якому зазначається, що свідоцтво про право власності на 26/100 частин житлового будинку видається на підставі документів, в т.ч. довідки про відведення земельної ділянки.

Рішенням Київської міської ради від 17 вересня 2009 року №283/2352 «Про приватизацію земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Деснянському районі м. Києва» передано громадянам у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у Деснянському районі м. Києва, зокрема передано у приватну власність ОСОБА_2 та ОСОБА_8 земельну ділянку з обліковим кодом 62:127:020, площею 0,1 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в таких частках - ОСОБА_8 74/100 від 0,1 га, а ОСОБА_2 26/100 від 0,1 га.

Як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду позивач, він не отримував державний акт на земельну ділянку відповідно до рішенням Київської міської ради від 17 вересня 2009 року №283/2352, оскільки не був згоден з розміром земельної ділянки. При цьому, зазначив, що вказане рішення він не оскаржував.

У позовній заяві позивач вказував, що після зміни розміру частин житлового будинку правовідносини щодо землекористування, в т.ч. й городом, між сусідами не змінилися, адже таке збільшення розміру частин житлового будинку у ОСОБА_8 не вплинуло на розмір земельної ділянки позивача, яка була набута ним у користування на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №227111208 від 07 жовтня 2020 року після смерті ОСОБА_8 відповідно до свідоцтва про право на спадщину №5026 від 06 вересня 2017 року, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кулініч Н.Ю. право власності на 74/100 житлового будинку перейшло до ОСОБА_1 .

В подальшому 74/100 частини житлового будинку перейшли за договором дарування №3635 від 07листопада 2017 року у власність ОСОБА_9 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «ТЕРРА ПРОЕКТ» для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 .

В подальшому був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 та 02 липня 2018 року було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером: :62:127:0062, площею 0,1000 га по АДРЕСА_1 .

У позовній заяві позивач зазначає, що восени 2018 року він звернувся до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) з питанням щодо реалізації свого наміру безоплатної приватизації оспорюваної земельної ділянки - городу. Саме тоді йому стало відомо, що він не може розпочати процедуру приватизації свого городу через те, що його город є складовою нещодавно сформованої земельної ділянки з кадастровим номером :62:127:0062, яку ОСОБА_1 має намір отримати у власність в порядку безоплатного отримання земельних ділянок. Отримавши вищезазначену інформацію, він неодноразово намагався врегулювати спірні відносини з ОСОБА_1 мирним шляхом, наполягаючи на продовженні такого порядку землекористування городами, який було встановлено ще під час укладення договору купівлі-продажу. Однак ОСОБА_1 пояснила, що не визнає права користування позивача на спірну земельну ділянку, та, додатково чинила перешкоди у його доступі до його городу, в тому числі шляхом встановлення парнику на земельній ділянці позивача. Внаслідок таких перешкод, доступ до земельної ділянки був обмежений, що заважає позивачу реалізовувати право користування в повній мірі.

З відповіді Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 26 жовтня 2020 року, яка була надана на запит представника позивача вбачається, що згідно із даними Міського земельного кадастру, земельна ділянка, на яку розроблено проект землеустрою щодо її відведення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 (кадастровий номер 800000000:62:127:0062), потрапляє в межі земельної ділянки, яка обліковується за громадянином ОСОБА_2 (код ділянки 62:127:0085, площа 883,65 кв.м) та в межі земельної ділянки, яка обліковується за громадянином ОСОБА_8 (код ділянки 62:127:0019, площа 723,55 кв.м). Зазначено, що відомості Міського земельного кадастру не є підтвердженням виникнення права власності (користування) земельними ділянками, та носять виключно інформативний характер.

Звертаючись до суду з даним позовом про визнання права користування земельною ділянкою та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, позивач вказував на те, що зареєстрована земельна ділянка у Державному земельному кадастрі з кадастровим номером 800000000:62:127:0062 та, відповідно, неправомірні наміри та спроби відповідача ОСОБА_1 отримати оспорювану земельну ділянку у власність, порушує законне право користування ОСОБА_2 земельною ділянкою (обліковий номер 62:127:0085).

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

У статті 116 ЗК України зазначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.118 ЗК України (чинної на час звернення позивача до суду з позовом) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частинами 1, 6 статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у межах їхніх територій передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до пункту 4.8. Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві (затвердженого рішенням Київської міської ради від 20 квітня 2017 року № 241/2463) після державної реєстрації земельної ділянки (внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру про проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки) зацікавлена особа з метою прийняття Київською міською радою рішення про передачу (надання) земельної ділянки у власність (в користування) звертається в установленому порядку до приймальні Київради з земельних питань для прийняття Київською міською радою відповідного рішення. Приймальня Київради з земельних питань у день надходження заяви або протягом наступного робочого дня надсилає подані матеріали до Департаменту земельних ресурсів для: підготовки висновку щодо надання в установленому законом порядку земельної ділянки відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в України»; занесення відповідної інформації до міського земельного кадастру (за необхідності); підготовки проекту рішення Київської міської ради про передачу (надання) земельної ділянки у власність (в користування) або про відмову у передачі (наданні) земельної ділянки у власність (в користування); підготовки пояснювальної записки до проекту рішення Київської міської ради про передачу (надання) земельної ділянки у власність (в користування) або про відмову у передачі (наданні) земельної ділянки у власність (в користування). Пояснювальна записка до проекту рішення Київської міської ради обов'язково має містити інформацію щодо: правового статусу земельної ділянки; правового статусу об'єкта нерухомого майна (за наявності); особи заявника та іншу наявну інформацію, що має значення для прийняття рішення Київської міської ради.

Частина 1 ст.48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв'язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред'явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Частиною 2 ст.51 ЦПК України передбачено, що якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

За змістом норм цивільного процесуального права з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, саме на позивача покладено обов'язок визначати коло відповідачів у справі, предмет та підстави позову.

При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

У постанові від 14 грудня 2022 року у справі №2-3887/2009 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що усі суб`єкти права власності рівні перед законом (речення друге частини четвертої статті 13 Конституції України).

Відповідно до частин першої та другої статті 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу; усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

За змістом частин першої та другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб`єкти публічного права.

Суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава та територіальні громади (частина перша статті 374 ЦК України).

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (частина третя статті 319 ЦК України), зокрема і права на захист цивільного права та інтересу (частини перша та друга статті 15 ЦК України).

Земельне законодавство ґрунтується, зокрема, на принципах забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад, держави та забезпечення гарантій прав на землю (пункти «б» і «ґ» частини першої статті 5 ЗК України).

З огляду на наведені приписи, як територіальні громади, так і інші учасники земельних відносин є рівними за юридичним статусом суб`єктами права власності на земельні ділянки.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права й обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України).

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності (частина п`ята статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (підпункти 6.21, 6.22), від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (підпункти 4.19, 4.20), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 26), від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18 (пункт 21), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35), від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (підпункт 8.5), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 80), від 15 лютого 2022 року у справі № 910/6175/19 (пункт 7.45), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 75), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.16) і № 922/1830/19 (пункт 7.1)).

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20 липня 2022 року у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 5 жовтня 2022 року у справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2)). Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 5 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)).

Зазначені висновки актуальні і щодо участі у цивільних правовідносинах і у судовому процесі територіальної громади.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач пояснював, що земельна ділянка щодо якої виник спір є городом, на якій не розташовані будь-які будівлі. Вказував, що у нього не має державних актів на право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Також зазначив, що він не звертався до Київської міської ради із заявою про передачу йому у власність спірної земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 800000000:62:127:0062 вона не отримала.

Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що рішення про передачу земельної ділянки у власність приймає орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, в даному випадку це є повноваженнями Київської міської ради.

Проте, позивач ОСОБА_2 , в 2021 році звертаючись до суду з позовом про визнання права користування земельною ділянкою та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, пред`явив вимоги до ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області.

Таким чином, даний позов пред`явлено до неналежних відповідачів.

А тому, пред`явлення позову до неналежнихвідповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

На наведене вище суд першої інстанції уваги не звернув.

Оскільки, суб'єктний склад учасників справи визначає суд першої інстанції, а в даній справі не залучено всіх осіб, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин в якості відповідача, рішення суду підлягає скасуванню, оскільки в такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права особи, не залученої до участі у справі як відповідача, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Отже, зазначене свідчить про істотне порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке потягло за собою ухвалення незаконного рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київській області судові витрати в розмірі 2724 грн. на користь кожного.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційних скарг відповідачів на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2022 року представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була подана до суду першої інстанції заява, в якій останній просив прийняти заяву та докази понесених витрат на професійну правничу допомогу, поновивши строк на її подання, стягнути на користь позивача з відповідачів судові витрати на професійну правничу допомогу стосовно комплексного супроводу справи у суді першої інстанції у розмірі 84 235,00 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 21липня 2022 року визнано поважними причини пропуску процесуального строку та поновлено строк для подання доказів про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а вказану заяву призначено до розгляду на 27 липня 2022 року.

Ухвалюючи додаткове рішення про відмову у задоволенні заяви представника позивача про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що витрати на правничу допомогу є недоведеними.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити, а відтак відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати за надання правової допомоги покладаються на позивача.

Отже, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381 -383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та апеляційну скаргу відповідача Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 червня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у місті Києві, правонаступником якого є Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області про визнання права користування земельною ділянкою та скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відмовити.

Стягнути зОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати в розмірі 2724 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, місцезнаходження: місто Київ, вул. Серпова, 3/14, судові витрати в розмірі 2724 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: