Провадження № 2/369/2275/23
РІШЕННЯ

Іменем України

03.05.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Соловюк В.І.

за участі

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після отримання у січні 2020 року рахунку оплати на суму 102 427,80 грн., він звернувся 05 березня 2020 року до відповідача із заявою про реструктуризацію боргу на 60 місяців. Однак відповідач відмовив. Повторно аналогічну заяву він подав у червні 2020 року вже на 36 місяців, але отримав відмову. В усному порядку представник відповідача повідомив, що реструктуризація можлива лише на 7 місяців зі щомісячною платою в розмірі 14 105,49 грн. На таких умовах був підписаний 12 червня 2020 року договір про реструктуризацію.

Договір є недійсним, оскільки він не відповідає вимогам розумності та справедливості. Він вимушено підписав договір, так як мав «негативний досвід» неправомірних дій відповідача, коли у січні 2020 року йому без попереджень відключили електропостачання. Щоб уникнути цього та підготувати позовну заяву до суду підписав договір. Незважаючи на відкрите судове провадження, відповідач продовжував залякувати його, а 14 січня 2022 року надійшло повідомлення про відключення. Вказав, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.627 ЦК України.

Просив суд визнати договір реструктуризації №700041179 від 12 червня 2020 року, укладений між ТОВ «Київська обласна ЕК» та ОСОБА_1 недійсним від самого початку; судові витрати покласти на відповідача.

15 лютого 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник ТОВ «Київська обласна ЕК» вказав, що 12 червня 2020 року між товариством та ОСОБА_1 укладено договір про реструктуризацію існуючої заборгованості. Даний договір повністю відповідає вимогам чинного законодавства, містить всі істотні умови та не суперечить жодній нормі. Протягом всього терміну дії договору, позивач використовував електроенергію та здійснював часткову оплату вартості спожитої електроенергії. Натомість товариство постачало електричну енергію та отримувала плату від ОСОБА_1 . Тому власними діями сторони правочину схвалили договір, а тому він є дійсним та відсутні будь-які підстави для визнання його недійсним. Вважають, що подання даного позову є підставою для затягування розгляду справи, що перебуває в провадження іншого суду про стягнення заборгованості. Просив суд відмовити в задоволенні позову.

08 березня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що він писав заяви про реструктуризацію боргу на 60 та 36 місяців, а не на 7 місяців як в укладеному договорі. Такого волевиявлення він не мав. Умови договору були нав`язані саме відповідачем, а тому укладення договору не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, що суперечить ч.1 ст. 203 ЦК України. Він отримує пенсію в розмірі 2000 грн., а щомісячний платіж становить 14 105,49 грн., що не відповідає засадам розумності та справедливості, що суперечить ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України. Свої згоду на укладення договору на строк 7 місяців він не надавав, а тому за ст. 638 ЦК України договір є неукладеним. За оспорюваним договором він не здійснював жодної оплати, тому твердження відповідача щодо цього повна маячня. Те що оспорюваний договір укладений через 6 місяців, не означає, що він забув як замерзав взимку без світла та електричного опалення. Зазначив, що через розгляд справи він поніс судові витрати в розмірі 35 000 грн. Просив позов задоволити.

08 березня 2023 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 щодо заперечень про стягнення з нього витрат на правову допомогу. Зазначив, що відповідач є небідна компанія, яка має у своїй структурі юридичний відділ, який оплачують фактично споживачі, а тому покладення на нього оплати роботи адвоката є несправедливим. Просив відмовити в цій частині.

У судовому засіданніпозивач вимоги позову підтримав, просив задоволити в повному обсязі.

У судове засідання представник відповідача ТОВ «Київська обласна ЕК» не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Клопотань про відкладення розгляду справ до суду не надходило.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 714 ЦК України визначено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

При розгляді справи судом встановлено, що 05 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до директора ТОВ «Київська обласна ЕК» про реструктуризацію боргу у сумі 100 725 грн. 84 коп. шляхом: сплати до 31.12.2020 року 30% боргу, а решту у сумі 70 725, 84 грн. розбити на 60 місяців.

10 березня 2020 року ТОВ «Київська обласна ЕК» було надано відповідь щодо неможливості погодження запропонованого позивачем графіку погашення заборгованості, оскільки ТОВ «Київська обласна ЕК» проводить попередню оплату за куповану для подальшого постачання електричну енергію, і несе повну відповідальність за електропостачання великої кількості споживачів, в тому числі і споживачів універсальної послуги на всій території Київської області.

10 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся повторно з заявою до відповідача про укладення договору реструктуризації боргу на суму 98 738,44 грн. терміном на 36 місяців.

12 червня 2020 року між ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» (кредитор) та ОСОБА_1 (боржник) був укладений договір про реструктуризацію заборгованості № .

За умовами даного договору у порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор та боржник домовилися про реструктуризацію заборгованості за спожиту електричну енергію, що виникла у боржника перед кредитором згідно з договором про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг №400460475 від 01.01.2019 року, шляхом розстрочення погашення заборгованості на суму 98738,44 грн. з ПДВ, а боржник зобов`язується повністю оплатити заборгованість відповідно до узгодженого сторонами графіку погашення заборгованості (додаток № 1), протягом семи місяців, на строк до 10 грудня 2020 року, з сумою щомісячного платежу 14 105,49 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до п. 62, 93 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії», побутовий споживач - індивідуальний побутовий споживач (фізична особа, яка використовує електричну енергію для забезпечення власних побутових потреб, що не включають професійну та/або господарську діяльність) або колективний побутовий споживач (юридична особа, створена шляхом об`єднання фізичних осіб - побутових споживачів, яка розраховується за електричну енергію за показами загального розрахункового засобу обліку в обсязі електричної енергії, спожитої для забезпечення власних побутових потреб таких фізичних осіб, що не включають професійну та/або господарську діяльність).

Універсальна послуга - постачання електричної енергії побутовим та малим непобутовим споживачам, що гарантує їхні права бути забезпеченими електричною енергією визначеної якості на умовах, визначених відповідно до цього Закону, на всій території України.

Частиною четвертою статті 63 Закону України «Про ринок електричної енергії» передбачено, що постачальник універсальних послуг здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, та на умовах договору постачання універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.

Згідно з положеннями пункту 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Передача постачальнику універсальних послуг персональних даних побутових та малих непобутових споживачів під час здійснення заходів з відокремлення оператора системи розподілу не потребує отримання згоди та повідомлення таких споживачів про передачу персональних даних і вважається такою, що здійснена в загальносуспільних інтересах з метою забезпечення постачання електричної енергії споживачам.

19.04.2018 року набули чинності «Правила роздрібного ринку електричної енергії», затверджені постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, за № 312 від 14.03.2018 року.

Пунктом 7 вказаної постанови визначено, що договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

В силу п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії», п. 7 Постанови НКРЕКП № 312 від 14.03.2018 року , враховуючи факт споживання електричної енергії та здійснення часткової оплати, між ОСОБА_1 та ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» укладено договір на постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 400460475 шляхом приєднання до умов публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги розміщено на офіційному веб-сайті ТОВ «Київська обласна енергопостачальна компанія» за посиланням: http://koec.com.ua/page?root=18&id=19.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про реструктуризацію та часткове скасування заборгованості, відшкодування моральної шкоди (справа 369/7693/20).

Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2022 року рішення залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2022 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження.

При розгляді справ судами було встановлено, що ОСОБА_1 має заборгованість за отримані послуги, порядок погашення якої сторони погодили в укладеному договорі реструктуризації заборгованості. Також судом перевірялись доводи позивача щодо завищення нарахованих сум.

Посилання позивача на те, що договір реструктуризації було укладено ним під примусом та тиском шляхом погроз щодо відключення електроенергії, а тому такий договір в силу ч. 1 ст. 215, ст.627, ст.203 ЦК України є недійсним суд до уваги не бере.

Відповідно до п. 4.24 «Правил роздрібного ринку електричної енергії», затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, за № 312 від 14.03.2018 року, у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію сторони за взаємною згодою укладають договір щодо реструктуризації заборгованості та оформлюють графік погашення заборгованості, який є додатком до договору.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, відповідно до змісту статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Так як в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умови договору вимогам ст.ст.627, 215, 203 ЦК України та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст. ст.76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, то суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст.ст.203, 215, 627 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

За ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 24 квітня 2020 року (справа № 522/25151/14-ц) зроблено висновок щодо застосування статті 215 ЦК України та вказано, що підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Встановлено, що для укладення договору про реструктуризацію сторонам, зокрема й позивачу, необхідно було вчинити певні дії, необхідні для його підписання. А саме подати заяву на розбиття боргу із зазначенням бажаного періоду та суми боргу. Судом не встановлені обставини написання під примусом таких заяв. Переддоговірний період тривав з березня 2020 року по червень 2020 року, що є достатнім для вивчення умов договору. Посилання позивача на його «негативний досвід щодо відключення електропостачання взимку», то підписання оспорюваного договору відбулось влітку та жодним чином не впливає на відсутність чи наявність електричного опалення, освітлення в приміщенні.

Суд враховує, що ту обставину, позивач вказував у своїх заявах на реструктуризацію на 60 місяців та 36 місяців, що становить щомісячний внесок 1700 грн. та 2700 грн. відповідно та перевищує отриманий дохід позивача. Щодо отримання доходу лише у вигляді пенсії в розмірі 2000 грн. і щомісячне погашення боргу в розмірі більше 14 000 грн., то при розгляді справи позивач не надав доказів свого скрутного матеріального становища. Натомість з виписки по надходженням по картковому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 отримує не лише пенсію, а й заробітну плату, страхове відшкодування, авторську винагороду, інші зарахування переказів на картку.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Київська обласна енергопостачальна компанія» про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03 травня 2023 року

СУДДЯ Наталія ПІНКЕВИЧ