Провадження № 22-ц/801/90/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 рокуСправа № 127/16244/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка Володимира Борисовича про визнання заповіту недійсним за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Савчук Інни Василівни на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Антонюка В.В., дата складення повного тексту рішення 14 жовтня 2022 року,

встановив:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка Володимира Борисовича про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина у виді 1/3 будинку АДРЕСА_1 . 03 червня 2006 року ОСОБА_3 було складено заповіт, відповідно до якого все його майно, яке буде належати йому на час смерті було заповідано позивачу ОСОБА_1 .

У встановлений законом строк ним була подана заява про вступ у спадщину і коли він звернувся за отриманням свідоцтва про право на спадщину, приватним нотаріусом Процепко А.О. йому було роз`яснено, що існує інший заповіт, складений ОСОБА_3 і посвідчений приватним нотаріусом Лукашенко В.Б. від 04 листопада 2014 року, відповідно до якого все своє майно ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2

Вважає, що заповіт від 04 листопада 2014 року порушує його права, як спадкоємця за заповітом від 2006 року обгрунтовуючи це тим, що він проживав із спадкодавцем в одному будинку і у зв`язку з відсутністю інших родичів доглядав його. ОСОБА_3 зловживав алкоголем, в результаті чого в 2012 році переніс важкий інсульт, наслідком чого став частковий параліч з втратою зору, мовлення, можливості пересуватись та керувати своїми діями і давати їм звіт. ОСОБА_3 потребував сторонньої допомоги, яку йому надавав тільки позивач і самостійно існувати не міг. В вересні 2014 року через фінансову скруту позивач був вимушений виїхати за кордон на заробітки і найняв ОСОБА_4 для догляду за ОСОБА_3 , однак одразу ж після від`їзду позивача, відповідач з`явився за місцем проживання ОСОБА_1 і вигнав ОСОБА_5 . По поверненню із заробітків - літом 2016 року, позивач дізнався, що ОСОБА_2 12 серпня 2015 року віддав ОСОБА_3 до Брацлавського психоневрологічного будинку-інтернату, після чого одразу ж прибув до згаданого вище інтернату і побачив що ОСОБА_3 перебував у вкрай важкому психіатричному стані, оскільки нікого не впізнавав, у тому числі і позивача, зовсім не розумів того, що відбувається та не міг керувати своїми діями.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 із цим позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка Володимира Борисовича в якому просив визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_3 , який складений на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б. від 04 листопада 2014 року, зареєстрований в реєстрі за № 7536.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович, про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , складений на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений 04 листопада 2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком Володимиром Борисовичем, зареєстрований в реєстрі №7536.

Застосовано наслідки недійсності правочину шляхом скасування реєстрації заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 04 листопада 2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком Володимиром Борисовичем, зареєстрованого за №7536.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року мотивоване тим, що під час розгляду даної справи суду було надано переконливі докази того, що ОСОБА_3 в момент складення заповіту перебував в стані, який не давав йому можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Савчук Інна Василівна подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на переконання заявника суд першої інстанції помилково не взяв до уваги те, що надана позивачем Довідка № 344 від 24 липня 2020 року, за підписом Голови квартального комітету Заєць Н.О., в якій вказано, що позивач здійснював догляд за спадкодавцем, спростовується іншими заявами сусідів ОСОБА_6 від 19 серпня 2020 року, ОСОБА_7 від 20 серпня 2020 року, ОСОБА_8 від 21 серпня 2020 року, підписи на яких посвідчено тією ж Головою квартального комітету ОСОБА_9 . Вважає, що судом помилково прийнято до уваги виписку із медичної картки амбулаторного хворого з Вінницького ЦПМСД №1 та не надано оцінку листу № 328 від 25 березня 2021 року Адміністрації КНП «ЦПМСД №1 м. Вінниці». Поряд з цим, на їх думку, висновок судово-психіатричного експерта №5 має очевидні суперечності, містить факти, які не відповідають дійсності, або викликають обґрунтовані підозри у недостовірності такого висновку. Так, зокрема, вказують, що відповіді експертів не відповідають поставленим в ухвалі суду запитанням, а також для дослідження взяті медичні документи, які датовані після укладення спірного заповіту. Крім того, на переконання заявника, сумнівним є достовірність встановленого висновком експерта діагнозу щодо наявності у ОСОБА_3 тяжкого психічного розладу у формі судинної деменції. Вважають, що на момент підписання заповіту ОСОБА_3 був психічно здоровим.

12 грудня 2022 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Стьоби Ю.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в апеляційній скарзі вказавши, що суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Інші сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 03 червня 2006 року ОСОБА_3 відповідно до заповіту усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не склалось, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом заповів ОСОБА_1 . Зазначений заповіт посвідчено приватним нотаріусом Вінницького нотаріального округу Остапенко Ю.В., зареєстровано в реєстрі за № 1475 (т.1, а.с. 14).

Як вбачається із довідки квартального комітету «Тяжилів» від 24 липня 2020 року №344, ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 зі слів сусідів доглядав за хворим дядьком ОСОБА_3 із дня смерті його дружини ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з 18 вересня 2014 року до 07 липня 2016 року, в період відсутності ОСОБА_1 догляд за домоволодінням та ОСОБА_3 здійснював ОСОБА_11 (т.1, а.с. 11).

Із заповіту від 04 листопада 2014 року вбачається, що ОСОБА_3 перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно та попередньо ознайомлений з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, в зв`язку з неможливістю особисто підписати заповіт через похилий вік і хворобу рук та у присутності свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , на випадок своєї смерті зробив розпорядження, щодо всього свого майна, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що ОСОБА_3 за законом матиме право, заповів ОСОБА_2 . Текст заповіту прочитано ОСОБА_3 особисто вголос, його зміст та умови відповідали дійсним намірам ОСОБА_3 . Заповіт записано приватним нотаріусом Лукашенко В.Б. зі слів ОСОБА_3 , у зв`язку з його хворобою рук та того, що він не може особисто підписати текст заповіту, за його дорученням, в його та присутності нотаріуса, текст заповіту підписано ОСОБА_6 . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 . Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків та ОСОБА_6 , яка підписала заповіт у присутності нотаріуса встановлено, їх дієздатність перевірено. Зареєстровано в реєстрі за №7536 (т.1, а.с. 233).

Відповідно до довідки Брацлавського психоневрологічного будинку-інтернату від 22 липня 2016 року №93, ОСОБА_3 дійсно проживав в Брацлавському психоневрологічному будинку-інтернаті, знаходився на повному державному забезпеченні та у списках підопічних з 09 грудня 2015 року (т.1, а.с.13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Брацлавської селищної ради Немирівського району Вінницької області від 03 січня 2020 року, серії НОМЕР_1 (т.1, а.с. 52).

Як вбачається із лікарського свідоцтва про смерть №20 від 02 січня 2020 року виданого КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Немирівської районної ради Вінницької області» причина смерті ОСОБА_3 є хронічна недостатність кровообігу, атеросклеротична хвороба серця, судинна деменція важкого ступеня (т.1, а.с. 115).

Із протоколу №114 від 16 жовтня 2015 року лікарняно-консультативної комісії Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка слідує, що ОСОБА_3 обстежений амбулаторно, встановлений діагноз: судинна деменція важкого ступеня. Рекомендовано перебувати в психоневрологічному будинку-інтернаті (т.1, a. с. 116).

Із рішення № 47/123 від 23 квітня 2019 року районної лікарсько-консультативної комісії Немирівської центральної районної лікарні Вінницької області вбачається, що підопічний Брацлавського психоневрологічного будинку-інтернату ОСОБА_3 за станом здоров`я може перебувати в даному закладі. Встановлений діагноз: судинна деменція важкого ступеня (т.1, а.с. 116).

Із медичної карти престарілого ОСОБА_3 , що оформляється в будинок-інтернат, від 26 жовтня 2015 року слідує, що 16 жовтня 2015 року представлений на ЛКК № 114 з діагнозом: судинна деменція важкого ступеня. Рекомендовано перебувати в психоневрологічному будинку-інтернаті (т.1, а.с. 117, 169).

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного хворого з Вінницького центру первинної медико-санітарної допомоги № 1, ОСОБА_3 перебував на диспансерному обліку більше 10 років з діагнозом: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, ангіопатія судин сітківки, дисциркуляторна енцефалопатія. Направляється на ЛКК у ВОПНЛ ім. акад. О.І. Ющенка для вирішення питання можливості оформлення в будинок-інтернат ( т.1, a. c. 118).

Довідкою Управління пенсійного фонду України в м. Вінниці від 05 жовтня 2015 року підтверджується, що ОСОБА_3 перебував на обліку та отримував пенсію за віком у розмірі 1 244,15 грн. ( т.1, a.с. 120).

Вінницький обласний наркологічний диспансер «Соціотерапія» повідомив, що ОСОБА_3 перебував на диспансерному наркологічному обліку з квітня 1987 р. по червень 1996 р. з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Був знятий з диспансерного обліку, з 1996 р. за медичною допомогою не звертався (т.1, а. с.191).

30 червня 2022 року, на підставі ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року, на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №5, з якого вбачається, що комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 при житті, в тому числі і на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 року, страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції (F01.8). Про це свідчать дані анамнезу про його страждання впродовж життя, в тому числі і на період часу, що цікавить суд, на атеросклеротичний кардіосклероз, серцеву недостатність ІІ ст. ангіопатію судин сітківки, хронічну недостатність кровообігу, зловживання ним з 1987 року алкогольними напоями, що підтверджується довідкою з Вінницького обласного наркологічного диспансеру «Соціотерапія» - ( з квітня 1987 року по червень 1996 року перебував на обліку з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю) та характеристикою виданою Вінницьким квартальним комітетом «Тяжилів» (зі слів сусідів, ОСОБА_3 вів антисоціальний спосіб життя, зловживав алкоголем). Дані соматичні порушення викликали у нього органічне ураження головного мозку, що призвело до дисциркуляторної енцефалопатії, ускладнилось подальшим формуванням недоумства, яке мало поступовий початок, розвивалось впродовж певного періоду часу, що вимірюється роками. Даний стан супроводжувався стійкими, незворотними змінами у психіці із розпадом вищих психічних функцій, втратою колишнього життєвого досвіду та знань, вольовими порушеннями із залежністю від думки інших та легким підпаданням під сторонній вплив, неадекватністю емоційних реакцій, повною соціальною дезадаптацією, що слугувало причиною для його оформлення в психоневрологічний будинок-інтернат з діагнозом: судинна деменція важкого ступеню (із протоколу № 114 від 16 жовтня 2015 року лікарняно-консультативної комісії Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка слідує, що ОСОБА_3 обстежений амбулаторно, встановлений діагноз: судинна деменція важкого ступеня. Рекомендовано перебувати в психоневрологічному будинку-інтернаті). Згідно з наданою медичною документацією станом на жовтень 2015 року захворювання у ОСОБА_3 носило виражений характер із значним інтелектуально-мнестичним зниженням, неадекватністю та збідненням емоцій, порушенням процесів вольової саморегуляції, дезорієнтацією у навколишньому («в розмову не вступає; агресивний; інструкції не виконує; відмовляється від їжі; в основному лежить в ліжку; вкривається одіялом з головою; на звернення не реагує; чинить супротив при огляді, байдужий до оточуючого; ні з ким не контактує»). При лікарських оглядах на той час лікарями відмічалось: контакт з хворим неможливий; в розмову не вступає; мова невиразна, нечітко називає своє прізвище та ім`я; інструкції не виконує; дезорієнтований в просторі та часі; адреси та ім`я своїх родичів назвати не може; на звернення не реагує; на запитання не відповідає; на співрозмовника не дивиться; емоційно лабільний; мислення конкретне, сповільнене; пам`ять знижена; без гострої психопродуктивної симптоматики; суїцидальних думок не висловлює; потребує постійного стороннього догляду та нагляду, так як постійно знаходиться в ліжку; критика відсутня; сон та апетит достатні. Встановлений діагноз: важка судинна деменція.

У зв`язку з цим ОСОБА_3 на час укладання ним заповіту від 04 листопада 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Підпадає під дію ст. 225 ЦК України.

У пункті 23 висновку судово-психіатричного експерта №5, а саме: відповіді на кожне поставлене питання судовим експертом зазначено: ОСОБА_3 , на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 р. страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції (F01.8). ОСОБА_3 на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними ( т.2, а.с. 2-6).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідно обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи.

У постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц; від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц; від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 зазначається, що розгляд вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 225 ЦК України здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, які підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення оспорюваного правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

При цьому підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9 роз`яснено, що правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Як відзначив Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 372/1862/17, підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7). Об`єктом посмертної судово-психіатричної експертизи є виключно матеріали справи та медична документація.

Важливо відзначити, що у ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року визначена презумпція психічного здоров`я, сутність якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 зазначив, що системний аналіз норм цивільного кодексу свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи у справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, інші докази (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, на яку послався заявник у касаційній скарзі, та від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 182/6521/16 (провадження № 61-1461св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 212/1409/18 (провадження № 61-9053св21) та від 22 грудня 2021 року у справі № 203/3778/14-ц (провадження № 61-14978св21).

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Встановивши, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта, ОСОБА_3 , на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 року страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції та на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, суд попередньої інстанції, з урахуванням наданих в судовому засіданні пояснень свідків, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та наявність підстав для визнання складеного у такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Також, в судовому засіданні апеляційної інстанції експерт Карплюк А.І. підтримав вищезазначений висновок, та повідомив суду, що при дослідженні медичних документів станом на жовтень 2015 року, наданих експертам, враховуючи особливості перебігу захворювання ОСОБА_3 , яке на той період носило виражений характер та його стану, було встановлено, що останній на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 року страждав на хронічний стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції та на час укладення ним заповіту від 04 листопада 2014 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок судової-психіатричної експертизи №5 від 22 квітня 2022 року не відповідає критеріям законності та достовірності, суперечить матеріалам справи, а тому не може бути прийнятий в якості доказу, не заслуговують на увагу, оскільки вказаний висновок є достатньо повним і однозначним та підтриманий експертами з належним обґрунтуванням своєї позиції в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанцій. Належних, достатніх і допустимих доказів складення цього висновку з порушенням чинного законодавства відповідачем не надано.

Крім того, вважаючи вказаний висновок експертизи необґрунтованим та таким, що суперечить наявним у матеріалах справи доказам, відповідач клопотань про призначення додаткової чи повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи не заявляв, що є процесуальним обов`язком особи довести свої твердження (статті 12, 81 ЦПК України).

Водночас, про внутрішній, психічний стан ОСОБА_3 , перебування його на утриманні та здійснення за ним догляду як до, в період, так і після складання оспорюваного заповіту, свідчать як матеріали справи, зокрема, довідка квартального комітету «Тяжилів» від 24 липня 2020 року № 344 (т.1, а.с. 11), довідка Брацлавського психоневрологічного будинку-інтернату від 22 липня 2016 року № 93 (т.1, а.с.13), лікарське свідоцтво про смерть № 20 від 02 січня 2020 року видане КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги Немирівської районної ради Вінницької області» (т. 1, а.с. 115), протокол № 114 від 16 жовтня 2015 року лікарняно-консультативної комісії Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. О.І. Ющенка (т. 1, a. с. 116), рішення № 47/123 від 23 квітня 2019 року районної лікарсько-консультативної комісії Немирівської центральної районної лікарні Вінницької області (т.1, а.с. 116), медична карта престарілого ОСОБА_3 (т.1, а.с. 117, 169), виписка із медичної карти амбулаторного хворого з Вінницького центру первинної медико-санітарної допомоги № 1 ( т. 1, a. c. 118), інформація Вінницького обласного наркологічного диспансеру (т.1, а. с.191), так і пояснення надані в судовому засіданні місцевого суду свідком ОСОБА_14 .

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Савчук Інни Василівни залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови, на підставі п. 6 ст. 259 ЦПК України складений 20 лютого 2023 року.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета