ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 623/3089/20 Номер провадження 22-ц/814/1550/23Головуючий у 1-й інстанції Герцова О. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю у якості чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, який є спільною власністю чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зміна черговості одержання права на спадкування, усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду із вказаним позовом.

Позов мотивувала тим, що вона 30 травня 2002 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 і до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживала з ним однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у будинку АДРЕСА_1 , а з 24 березня 2016 року у придбаному будинку АДРЕСА_2 .

Вказувала, що за спільні кошти у 2015 році придбали автомобіль, який було оформлено на ОСОБА_4 .

Таким чином, оскільки між нею та ОСОБА_4 не було укладено шлюбу, після смерті останнього, вона не є спадкоємицею майна, яке купувала разом з чоловіком у період того шлюбу, а тому звернулась до суду для захисту своїх прав.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю у якості чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 01 січня 2004 року по 14 березня 2020 року(включно).

Визнано за ОСОБА_2 , право власності на частину автомобіля OPEL VIVARO 2006 року випуску, білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був 05 травня 2015 року придбаний та зареєстрований у Центрі ДАІ 4406 на ім`я ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Змінено черговість одержання права на спадкування ОСОБА_2 , після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , з четвертої черги спадкування за законом на першу чергу спадкування за законом.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 1051 гривні з кожного.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 ,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що в матеріалах справи міститься належні та допустимі докази про те що його батьком за життя та позивачкою майно набувалося окремо і було придбано не у спільну сумісну, а у спільну часткову власність з відділенням часток під час купівлі продажу

Суд першої інстанції не врахував, що позивач не проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, вони не вели спільного господарства та не здійснювали покупки спільного майна, не були пов`язані спільним побутом, не мали спільного бюджету, а жили окремим життям.

Також вказував, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про внесення позивачкою грошових коштів при придбанні автомобіля Оpel Vivaro 2006 року випуску.

Зазначав що надання позивачці право спадкування нарівні з кровними родичами, є порушенням принципу справедливості та принципу законності.

Ураховуючи викладене, прохав скасувати рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2021 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

Від ОСОБА_2 надійшов відзив, у якому останні прохала апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2021 року, без змін.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки.

Від представника ОСОБА_2 , адвоката Зеленцова О.П. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

З огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17 березня 2020 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.21).

05 травня 2015 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_5 (а.с.35-36).

24 березня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 прийняли в особисту приватну власність по частці кожний житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі- продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., зареєстровано у реєстрі №600.(а.с.28-30).

24 березня 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 купили по частці кожний земельну ділянку кадастровий номер :26:002:0009, загальною площею 0,0433 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі- продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Кардашиною Г.І., зареєстровано у реєстрі №604.(а.с.31-33).

У будинковій книзі на будинок АДРЕСА_2 вказані зареєстровані громадяни: ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.22-27).

Довідкою Ізюмської ЦМЛ Поліклінічного відділення від 22 січня 2019 року підтверджено факт того, що ОСОБА_4 стоїть на диспансерному обліку в онкологічному кабінеті Ізюмської ЦМЛ з діагнозом рак лівої легені. Хворий потребує спеціального лікування.(а.с.41).

Головою квартального комітету кварталу №2 ОСОБА_7 від 19 травня 2020 року видано довідку про те, що ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_2 разом з своїм чоловіком ОСОБА_8 по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .(а.с.80).

Завідувачем Ізюмської державної нотаріальної контори Живолуп І. було надано до суду спадкову справу №260/2020, де долучено заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.137-138).

Згідно з ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст.315ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя ( ч. 2ст. 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у поняття домогосподарства, закріпленому уст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Цим законом визначено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 постійно мешкали за адресою: АДРЕСА_2 , де у них була створена сім`я, впродовж сумісного проживання вони мали єдиний бюджет, вели спільне господарство, разом вирішували усі проблеми, які виникли впродовж сімейного життя.

Вказане також підтверджується показами свідків, які були допитані у суді першої інстанції, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які є сусідами і знайомими ОСОБА_2 та померлого ОСОБА_4 .

У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або достовірності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються у заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що ОСОБА_2 надано достатньо доказів спільного проживання з померлим ОСОБА_4 однією сім`єю. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 1постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинностіСК Українита ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Таким чином місцевим судом об`єктивно встановлений факт того, що ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року до часу смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкала разом з ним однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частинами 1,2ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11).

Місцевим судом встановлено та досліджено у суді апеляційної інстанції, що за час перебування у шлюбі сторонами придбано транспортний засіб OPEL VIVARO, свідоцтво про його реєстрацію видано на ім`я ОСОБА_4 (а.с.35-36).

Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007№11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб,розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Місцевим судом правильно зазначено, що спірний автомобіль був набутий ОСОБА_2 та ОСОБА_4 сторонами на час перебування в цивільному шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягає поділу між ними, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частину.

На підставі вищевказаного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до задоволення шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину автомобіля OPEL VIVARO, 2006 року випуску, білий, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Щодо задоволених позовних вимог ОСОБА_2 в частині зміни черговості одержання права на спадкування за законом як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 з четвертої черги на першу чергу за законом, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановленихст.1259 цього Кодексу.

Згідно зі ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Як зазначено вище, позивач, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до відкриття спадщини, має право на спадкування за законом у четверту чергу.

Статтею 1259 ЦК України, визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як зазначається в п.5.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

Слід зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до ст.ст.1261 - 1265 ЦК України.

За встановлених обставин, вбачаються наявні правові підстави для застосування ст.1259 ЦК України та зміни у позивача черговості на одержання права на спадкування з четвертої на першу чергу.

За таких обставин колегія суддів вважає висновок місцевого суду про задоволення позову в цій частині правильним, обґрунтованим та таким, що не суперечить нормам чинного законодавства.

Висновок місцевого про відсутність правових підстав для задоволення у частині позову щодо усунення ОСОБА_1 від права спадкування за законом після померлого батька ОСОБА_16 , апелянтом не оскаржується, а тому не переглядається судом апеляційної інстанції.

Доводи апелянта про те, що позивач не проживала разом з ОСОБА_4 однією сім`єю, вони не вели спільного господарства та не були пов`язані спільним побутом не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами справи та поясненнями свідків, допитаних у суді першої інтанції.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства, та на законність судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 червня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук