Номер провадження: 22-ц/813/1930/23
Справа № 509/2391/21
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2021 року, постановленого під головуванням судді Гандзій Д.М., повний текст рішення складений 16 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію, -

в с т а н о в и в:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію, в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47274731 від 10.06.2019 державного реєстратора КП «Департамент державної реєстрації» Шевченко М.О.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 09 вересня 2008 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір № ML-501/229/2008 від 09.09.2008 р., відповідно до якого йому були надані кредитні кошти у розмірі 70380 дол. США строком до 09 вересня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 09 вересня 2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір № PML-501/229/2008, згідно якого, в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» було передано нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, площею 0,100 га, за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :01:002:1420.

В квітні 2021 року, позивачу стало відомо, що право власності на його земельну ділянку було перереєстровано за відповідачем ОСОБА_2 . В подальшому, після звернення за правовою допомогою, він дізнався, що ЗАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги за договором факторингу ТОВ «ОТП Факторинг Україна», які в подальшому, 11 квітня 2019 року відступили право вимоги ТОВ «Стандард Фінанс Груп», якими в той ж день було відступлено право вимоги відповідачу ОСОБА_2

10 червня 2019 року державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» Шевченком М.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 31927314 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 47274731 від 10.06.2019 р. про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що вказана реєстрація була проведена з порушенням встановленого законом порядку, оскільки під час державної реєстрації було порушено вимоги ст. 37 Закону України «Про іпотеку», з огляду на те, що предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності, відбулось поза межами строку позовної давності. Крім того, відповідачем було порушено порядок надсилання іпотечної вимоги, встановлений у пункті 6.4.2 іпотечного договору.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

30 серпня 2021 року ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат, в якій просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу у розмірі 20000 грн.

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2021 року заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Павлишина А.І. про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат задоволена.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу в сумі 20000 грн.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить додаткове рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на порушення норм процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідач не направив позивачу копії доказів витрат на правову допомогу та позивач був позбавлений можливості надати суду свої заперечення щодо обґрунтованості та розміру витрат на правову допомогу. Також суд розглянув заяву про ухвалення додаткового рішення не повідомивши позивача про призначене судове засідання. Крім того вважає, що сума 20000 грн., яка була стягнута не є співмірною з обсягом наданої правової дороги, який полягав у складенні відзиву та участі в одному судовому засіданні.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про призначене судове засідання на 22 лютого 2023 року були сповіщені належним чином через своїх представників у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 27-31 т. 2).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Скрипник Д.О., представника ОСОБА_1 , адвоката Шевцова А.В., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,законність і обґрунтованість додаткового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду у повному обсязі зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що представництво інтересів відповідача ОСОБА_2 у вказаній справі здійснювали адвокати адвокатського бюро «Павлишин та партнери» адвокат Павлишин А.І. та адвокат Шевцов А.В. згідно адвокатських ордерів (а.с. 87,101 т. 1).

25.05.2021 року між відповідачем ОСОБА_2 (клієнт) та адвокатським бюро «Павлишин та партнери» (адвокат) був укладений Договір про надання правничої допомоги № 25-05/21 від 25.05.2021 р., за умовами якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу, а саме вчинити від імені та за рахунок клієнта певні юридичні дії або надати клієнту за його дорученням інші послуги юридичного характеру, що зазначені нижче та які разом і незалежно від їх змісту іменуються в тексті договору «послугами» або «дорученням», а клієнт зобов`язується сплатити за них відповідну плату (а.с. 129 т. 1).

Відповідно до п. 1.2 вказаного договору, клієнту надаються на території України наступні послуги та виконуються наступні доручення клієнта, що відповідають галузям права, в яких спеціалізується адвокат, зокрема але не виключно надання правової допомоги та представлення інтересів клієнта у судовому процесі про скасування рішення про державну реєстрацію.

01.06.2021 року між АБ «Павлишин та партнери» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1Ч від 01.06.2021 до договору про надання правничої допомоги № 25-05/21 від 25.05.2021 р., згідно п. 1.1. якої сторони встановили фіксований мінімальний розмір оплати за надання адвокатом послуг в рамках справи № 509/2391/21, що розглядається Овідіопольським районним судом Одеської області в розмірі 20000 грн. (а.с. 130-133 т. 1).

Відповідно до п. 1.2. додаткової угоди разі, якщо час, витрачений адвокатом на надання клієнту правничої допомоги в рамках справи № 509/2391/21 перевищить 20 годин, оплата послуг адвоката здійснюється відповідно до ставки погодинної оплати роботи адвоката.

Пунктом 1.3.1. додаткової угоди встановлено, що вартість однієї години роботи адвоката становить 1000 грн. та визначається у еквіваленті ЄВРО згідно котируванням між банківського валютного ринку України на узгоджену сторонами дату або в робочий день, що передує даті укладання Договору (Додаткової угоди). Для цілей цього пункту курс євро до гривні розуміється сторонами як середній курс продажу євро за гривню.

Згідно п. 1.3.3. додаткової угоди вартість часу проїзду адвоката до клієнта або по його дорученнях, розраховується виходячи з погодинної ставки адвоката, помноженої на коефіцієнт 0,5.

Також судом встановлено, що представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Павлишиним А.І. надано детальний опис робіт (наданих послуг) від 28.08.2021 р., згідно з яким загальна кількість годин, витрачених на надання правової допомоги клієнту становить 23 години, з яких 6 годин витрачено на дорогу для прибуття у судові засідання (а.с. 142 т. 1).

Згідно із Актом здачі-прийняття наданих послуг № 1 від 28.08.2021 до договору про надання правничої допомоги № 25-05/21 від 25.05.2021 р. - загальна вартість послуг з надання правничої допомоги становить 20000 грн. (а.с. 132 т. 1).

При чому, в зазначеному акті наведено перелік послуг, що були надані, кількість витраченого часу та вартість послуг.

На підставі виставленого адвокатським бюро рахунку-фактури № 1 від 28.08.2021 р., за надані послуги правничої допомоги відповідачем було перераховано на рахунок адвокатського бюро 20000 грн., що підтверджується квитанцією № N162D4490M від 30.08.2021 р. та випискою по рахунку адвокатського бюро від 30.08.2021 р. (а.с. 133-135 т. 1).

Обґрунтовуючи відповідність критерію співмірності та розумності вартості послуг з надання правової допомоги, представник відповідача посилався на відомості податкової звітності бюро та вказував, що за перше півріччя 2021 року розмір оподатковуваного доходу АБ «Павлишин та партнери» становив 3653662,78 грн. та вказував, що оскільки загальна кількість робочих днів за перше півріччя становить 121робочий день по 8 робочих годин, а в складі бюро перебуває два адвокати: Павлишин А.І. та Шевцов А.В., то середній розмір оплаченої вартості 1 години роботи адвоката АБ «Павлишин та партнери» становить 1887,22 грн. (а.с. 136-141 т.1).

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення з приводу судових витрат на правову допомогу обґрунтовано прийшов до висновку про задоволення заяви та стягнення із позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Однак, судом при розгляді справи були порушені норми процесуального права, оскільки судом розглянута справа за заявою про ухвалення додаткового рішення за відсутністю позивача ОСОБА_1 , який не був належним чином повідомлений про розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правову допомогу, про що зазначив ОСОБА_1 в апеляційній скарзі.

Принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.

Частинами другою-п`ятою статті 270 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Заяву про ухвалення додаткового судового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання судового рішення.

Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2021 року ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат.

Із супровідного листа від 06 вересня 2021 року вбачається, що позивачу ОСОБА_4 повідомлено про те, що слухання заяви про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат призначено на 16 вересня 2021 року (а.с. 150 т. 1).

При цьому, будь-яких інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів у відповідності до ст.ст. 78-80 ЦПК України на підтвердження належного повідомлення позивача про слухання справи на 16 вересня 2021 року матеріали справи не містять.

Тобто, позивач ОСОБА_1 не отримав судову повістку та не був повідомлений належним чином про призначене судове засідання.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Однак, матеріали справи не містять доказів про належне сповіщення позивача про слухання справи.

При цьому, позивач був позбавлений можливості подати свої заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення у відповідності до положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України.

Доводи апелянта про порушення норм процесуального права при ухваленні рішення, на переконання суду, є обґрунтованими та заслуговують на увагу, оскільки знайшли своє підтвердження при розгляді справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, заяви про зменшення витрат на правничу допомогу матеріали справи не містять.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги-це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів з урахуванням вимог чинного законодавства вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн.

Доводи апеляційної скарги, про те, що сума 20 000 грн., яка була стягнута не є співмірною з обсягом наданої правової дороги, який полягав у складенні відзиву та участі в одному судовому засіданні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи спростовуються матеріалами справи та наданими доказами на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказів того, що понесені витрати на професійну правничу допомогу є неспівмирнимиз обсягом наданої правової дороги до суду надано не було.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, з ухваленням нового судового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу за заявою про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат у відсутність позивача ОСОБА_1 , який не повідомлений належним чином про дату, час і місце засідання суду і який обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 вересня 2021 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, у вигляді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 02 березня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра