Справа № 2/593/54/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2023 р. м.Бережани

Бережанський районний суд Тернопільської області в складі :

головуючого судді Шміло В.І.

з участю секретаря судового засідання Макійчук Г.Р.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бережанах, Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , від імені якої діє представник - адвокат Горський Олег Іванович про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - ОСОБА_2 звернулася до Бережанського районного суду Тернопільської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 від імені якої діє представник - адвокат Горський О.І. про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування шкоди, посилаючись на те, що вона 16.12.2020 року була прийнята фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на роботу на посаду продавця продовольчих товарів у магазин " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", що розташований по АДРЕСА_1 , за місцем здійснення відповідачем підприємницької діяльності.

Наприкинці грудня 2021 року відповідач повідомила її по телефону, що вона з 08.10.2021 року звільнена із роботи, через прогули і що відносно неї видано наказ № 22 від 12 жовтня 2021 року про її звільнення з 08.10.2021 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Вважаючи, що таке звільнення є незаконним, вона ще немаючи на руках вище зазначеного наказу 29.12.2021 року звернулася на Урядову "гарячу лінію" та повідомила про те, що її звільнено під час перебування на лікуванні, і про те, що їй не виплачено допомогу з тимчасової непрацездатності, не виплачено розрахунку при звільненні з посади, не видано трудової книжки та про інші порушення трудового законодавства .

За результатами розгляду даного повідомлення управлінням держпраці в Тернопільській області було негайно проведено перевірку та виявлено ряд порушень і видано припис про усунення виявлених недоліків, а також їй було роз"яснено , що у разі порушення законодавства про оплату праці вона має право на звернення до суду.

Також перевіркою було встановлено, що на час її проведення вона не отримала примірника наказу про її звільнення з ініціативи роботодавця і вона не була з ним ознайомлена, а також не отримала остаточного розрахунку.

Також, зазначалося, що на час здійснення перевірки роботадавець - відповідач надала акти №1 від 11.10.2021 року та №2 від 12.10.2021 року про її відсутність на робочому місці впродовж 8-ми годин без поважних причин.

В лютому 2022 року вона звернулася до відповідача із заявою про надання їй наказів про прийняття та звільнення її з роботи, довідки про її дохід та її трудової книжки і такі документи, окрім трудової книжки їй були надані

Звільнення її з посади продавця роздрібної торгівлі на якій вона не працювала, оскільки була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів, на підставі п.4 ст.40 КЗпП України вона вважає незаконним та безпідставним , оскільки вона звільнена 08.10.2021 року, проте підстав для її звільнення не було, так як цього дня та наступного дня вона була на роботі, здійснювала торгівельну діяльність і виконувала покладені на неї обов"язки. Прогулу, відсутності на робочому місці понад три години без поважної причини, цього та наступного дня вона не допускала і ніхто ніяких актів не складав та претезій чи зауважень до неї не висловлював. 12 жовтня 2021 року відповідачем було складено наказ №22 про її звільнення з 08.10 2021 року, підставою для його складення слугував акт №2 від 12.10.2021 року про її відсутність працівника на робочому місці про який її ніхто не повідомив і не ознайомив з ним.

Також зазначила, що 11 та 12 жовтня 2021 року вона не допускала прогулу, відсутності на робочому місці понад три години без поважних причин, оскільки причини у неї були поважними і про їх наявність вона повідомила відповідача телефоном, у зв"язку з чим правдивість і достовірність складених актів про її відсутність на робочому місці без поважних причин понад 8 год 11 та 12 жовтня 2021 року викликають сумнів.

Крім того відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, яким є звільнення. Відповідачем 08.10.2021 року не було складено відповідний акт, яким він мав зафіксувати її відсутність на робочому місці понад три години без поважних причин. Крім того, відповідач не надав їй можливість надати свої пояснення щодо причин її відсутності на робочому місці, якщо б така відсутність мала місце.

Зазначає, що відповідач не ознайомив її з наказом про звільнення з роботи в порядку передбаченому ст. 47 КЗпП України.

Причини її звільнення наведені у наказі №22 від 12.10.2021 року ( а саме п.4 ст.40 КЗпП України) не відповідають дійсним і фактичним обставинам справи, оскільки відповідно до вказаної норми чинного законодавства України про працю , прогулом може вважатися лише невихід на роботу без поважних причин, а вона перебувала на лікуванні і повідомила про це відповідача.

У виписці з її медичної картки стаціонарного хворого № 2822, зазначено, що короновірусну хворобу зафіксовано 12.10.2021 року і це доводить той факт, що 11.10.2021 року вона здавала тест на наявність цього захворювання.

Вважає, що причини її невиходу на роботу 11,12 жовтня 2021 року є поважними та не можуть вважатися прогулом в розумінні п.4 ст. 40 КЗпП України, тому її звільнення з цієї підстави є незаконним і безпідставним, а тому відповідач зобов"язаний поновити її на попередній роботі та одночасно виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 29986,45 грн..

Також зазначає, що вказані неправомірні та незаконні дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань. Моральна шкода завдана їй в результаті незаконного звільнення, вона оцінює в 10000 грн..

Відповідач позбавив її гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім"ї на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моїх моральних переживань та страждань, вона втратила душевний спокій, міцний сон, постійно перебуваю у роздратованому стані, не маю засобів для забезпечення належного рівня життя, не маю засобів для сплати заборгованості за кредитним договором. Всі зазначені моральні страждання нанесені мені незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитися на її здоров"ї.

Вважає, що згідно положень чинного законодавства України відповідач зобов"язаний поновити її на попередній роботі, виплатити її середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 08.10.2021 року по дату звернення до суду з даним позовом в розмірі 29986,45 грн., а також відшкодувати їй завдану незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 10000грн..

14.03.2022 року представник відповідача - ОСОБА_4 в строк передбачений законом подав суду відзив на позов, в якому зазначає, що наведені у позовній заяві обставини та посилання позивача є необгрунтованими та незаконними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

Так, позивач у позовній заяві вказує, що відповідач її звільнила незаконно і про факт звільнення повідомила її в телефонному режимі наприкінці грудня 2021 року, однак такі відомості є недостовірними та наведені для свідомого введення суду в оману, щодо фактичних обставин справи, доводить наступним.

Із доданої позивачкою до позову відповіді Управління держпраці у Тернопільській області від 29.12.2021 року вбачається, що сама позивачка подала звернення від 29.11.2021 року з приводу захисту її трудових прав, зокрема невиплати остаточного розрахунку та невидачі трудової книжки, тобто станом на 29.11.2021 року позивачці було достовірно відомо про те, що їз нею було припинено трудові відносини, а не наприкінці грудня 2021 року, як це вказує позивачка.

Щодо недоотримання наказу про звільнення, то позивачка теж наводить недостовірні відомості щодо таких своїх тверджень.

Так, після звільнення позивачки відповідачка листом-повідомленням від 12.10.2021 року повідомила про це позивачку та надіслала їй копію наказу про звільнення. В подальшому під час проведення перевірки інспектором держпраці, відповідачка повторно повідомила про даний факт позивачку, тобто позивачка отримала наказ про звільнення в кінці грудня 2021 року, а не в лютому 2022 року, як це вказано у позові, оскільки 08 лютого 2022 року копію такого наказу відповідачка направила на адресу позивачки вже третій раз.

Позивачка, знаючи про припинення із нею трудових відносин з ініціативи роботодавця, з власної ініціативи не з"являлась для отримання копії наказу про звільнення та для внесення відповідних записів до трудової книжки, фактично документально підтвердженим є факт про отримання нею копії наказу про звільнення №22 від 12.10.2021 року саме в кінці грудня 2021 року, без поважних причин пропустила місячний строк для вирішення даного трудового спору.

Також, звертає увагу на те, що інші посилання позивачки у позові не відповідають фактичним обставинам справи та не можуть бути підставою для його задоволення з огляду на наступне.

Подані як додаток до позовної заяви скріншоти переписки не є належним та допустимим доказом по справі та з цих підстав не повинні братися судом до уваги, оскільки з даної переписки незрозуміло між якими саме особами проходило таке листування.

Також вважає, що посилання позивачки на поважність причин відсутності на робочому місці впродовж 11 та 12 жовтня 2021 року не заслуговіють на увагу суду, так як листок непрацездатності було відкрито 18 жовтня 2021 року, а мазок на виявлення вірусу їй було взято 12.10.2021 року, а не 11.10.2021 року, як це зазначено в позові.

Вважає, що позивачкою не подано жодних належних та допустимих доказів того, що 11 та 12 жовтня 2021 року вона мала захворювання, що було поважною причиною відсутності на робочому місці.

Відсутність позивачки на робочому місці 11 жовтня 2021 року давала достатньо законних підстав відповідачці для припинення трудових відносин із відповідачкою та видачі відповідного наказу, тобто він вважає, що відсутні будь-які підстави для його скасування і відповідно до ст.234 КЗпП України до поновлення позивачки на роботі та виплаті їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

14.04.2022 року представник позивачки скориставшись своїм правом подав суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що відомості зазначені представником відповідачки у відзиві поданому на позов, спрямовані на свідоме введення суду в оману з метою уникнення відповідальності за незаконне звільнення позивачки, а тому він вважає, що їх суду не слід брати до уваги, оскільки відповідачкою було повідомлено позивачку про те, що ніби-то вона звільнена з роботи, однак такі відомості не можуть бути достовірними і свідчити про дійсне звільнення позивачки із роботи і ця інформація не може бути достовірною, оскільки існує певний порядок та механізм звільнення працівника з роботи.

З метою встановлення правдивості такої інформації та правильності і законності таких дій роботодавця позивачка звернулася на "Урядову гарячу лінію".

За результатами перевірки звернення позивачки Управлінням Держпраці у Тернопільській області, було виявлено ряд порушень при звільненні позивачки та надано припис про усунення виявлених недоліків. Перевіркою було встановлено, що на час її проведення позивачка не отримала примірника наказу про її звільнення з ініціативи роботодавця і не була з ним ознайомлена та не отримала остаточного розрахунку. З цього приводу 29.12.2021 року на відповідачку було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч1 ст41 КУпАП .

Також зазначає, що долучені до матеріалів справи скріншоти переписки позивачки із відповідачкою, свідчать про грубі порушення трудового законодавства з боку відповідачки при звільненні з роботи, а також про те, що фактично звільнення не відбулося до даного часу, у розумінні ст. 116 КЗпП України, оскільки з вини відповідачки їй не видано тродову книжку, не проведено остаточного розрахунку.

Окремо зазначає, що у поданому відзиві на позов представник відповідача, з метою спотворення реальних фактів та не бажаючи встановлення істини у даній справі, свідомо не зауважує того, що в виписці із медичної картки та не проводить аналізу зазначеного. Так, у розділі анамнез захворювання зазначено, що позивач вважає себе хворою з 10 жовтня 2021 року. Зазначено як розпочалось захворювання, даоі зазначено 12.10.2021 року, результат № 212780 виявлено COV-19. Загальна практика пробу беруть в один день, результат приходить на слідуючий день. Анамнез у виписці написаний із слів позивчки, в той час коли вона потрапила до лікарні 18.10.2021 року.

03.06.2022 року представник позивачки подав суду заяву про обгрунтування уточнених позовних вимог, в якій просить суд постановити рішення суду, яким скасувати наказ СГ ФОП ОСОБА_3 №22 від 12.10.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця роздрібної торгівлі на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та поновити ОСОБА_1 на посаді продавця роздрібної торгівлі; стягнути з ФОП ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 52906,24 грн. за час вимушеного прогулу починаючи з 08.10.2021 року по дату прийняття судового рішення; стягнути з ФОП ОСОБА_3 в користь позивачки гроші в сумі 20000 грн. в якості відшкодування спричиненої їй моральної шкоди.

Щодо стягнення з ФОП ОСОБА_3 в користь позивачки середнього заробітку в розмірі 52906,24 грн. за час вимушеного прогулу починаючи з 08.10.2021 року по дату прийняття судового рішення, зазначив, що згідно актів №1 від 11.10.2021 року та №2 від12.10.2021 року про відсутність працівника на робочому місці, позивачка була відсутня на робочому місці 11 та 12 жовтня 2021 року впродовж вісьми годин без поважних причин. Разом з тим, наказом №22 від 12.10.2021 року ОСОБА_1 звільнена 08.10.2021 року відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України, тому зазначені акти, в яких факт відсутності працівника на робочому місці підтверджено лише одним працівником та відповідачем, не може бути підставою для звільнення працівника 08.10.20221 року, оскільки на час звільнення таких актів не існувало.

Крім цього причини не виходу його довірительки на роботу 11,12 жовтня 2021 року є поважними та не можуть вважатися прогулом в розумінні п.4 ст.40 КЗпП України.

В результаті незаконного звільнення позивачці не було нараховано середньомісячну заробітню плату, а тому відповідач при поновлені її на раніше займаній посаді, зобов"язаний виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, станом на 24 травня 2022 року, тобто на час подання заяви про уточнення позовних вимог, ця сума становить 52906,24 грн..

Розрахунок суми коштів, що підлягають до стягнення з відповідача в користь позивача, за час вимушеного прогулу, через відмову відповідачки надати віомості про середньоденний заробіток позивачки, розраховано наступним чином: Графік роботи працівників становив - два робочих дні через два вихідних дні. Отже за один місяць працівник відпрацював 15 робочих днів при грошовому окладі 6200 грн. на місяць, тобто середньоденний заробіток працівника позивачки становить 6200 грн. розділяємо на 15 днів і отримуємо суму - 413,33 грн..

За період з 08.10.2021 року до 24.05.2022 року, час вимушеного прогулу страновить 128 робочих днів і за цей час відповідач зобов"язаний виплатити позивачу - 52906,24 грн..

Уточнені позовні вимоги, щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн., зазначив, що неправомірні та незаконні дії з боку відповідача порушують законне право позивачки на працю що завдає їй моральних переживань та страждань. Моральна шкода, завдана їй в результаті незаконного звільнення полягає у моральних переживаннях та стражданнях, позивачка весь цей час, від часу звільнення та протягом часу розгляду даної цивільної справи, втратила душевний спокій, міцний сон, постійно перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя , для нормального харчування, для оплати коштів за наданні комунальні послуги, не має засобів для сплати заборгованості за кредитним договором через неотримання доходу. Через невидачу їй відповідачкою належно оформленої трудової книжки, вона позбавлена можливості працевлаштуватися на іншу роботу та своєю працею заробляти собі на проживання. Всі зазначені переживання, моральні страждання негативно відобразилися на її здоров"ї, що виражається у втраті сну, постійному перебуванні в нервовому, роздратованому та пригніченому стані, постійному переживанні, з"явились головні болі, періодичне підвищення артеріального тиску, а тому він просить суд стягнути з відповідачки зазначену суму моральної шкоди на користь позивачки.

08.06.2022 року представник відповідача ОСОБА_4 подав суду відзив на уточнений позов в якому зазначив, що обгрунтування безпідставності звільнення позивачки через відсутність актів про відсутність працівника на робочому місці на час звільнення не заслуговують на увагу. У додатково поданих обгрунтуваннях позивачка визнає той факт, що режим її роботи був згідно графіку, а саме два робочих дні через два вихідні дні.

Так, у відповідності до матеріалів справи оскаржується наказ про звільнення позивачки №22 від 12.10.2021 року. Відповідно до даного наказу позивачку було звільнено із 08.10.2021 року, тобто із дня, коли вона останній раз була присутня на роботі. У зв"язку з тим, що 09.та 10 жовтня 2021 року припадали на вихідні дні, у які позивачка не працювала, а в наступні дні вона на роботу не вийшла без поважних на це причин. Акти №1 та №2 про відсутність працівника на робочому місці були складені відповідно 11 та 12 жовтня 2021 року і сам наказ про звільнення був виданий після складання таких актів, а не 08.10.2021 року, як це наголошує позивачка.

Щодо не ознайомлення у день звільнення із наказом про звільнення працівника, зазначив, що то такі обставини мали місце виключно через дії самої позивачки, яка відмовилась прибути для отримання наказу та надати свою трудову книжку відповідачці для внесення відповідних записів про звільнення. Такий наказ на адресу позивачки направлявся поштовим зв"язком тричі відповідачкою.

Тобто позивачка 29.12.2021 року, отримавши поштовою кореспонденцією наказ про звільнення працівника №22 від 12.10.2021 року мала можливість ознайомитись із його змістом та скористатись правом на його оскарження у встановлений законом строк, який вона пропустила без поважних на це причин.

У зв"язку із такими обставинами вважає, що подана заява із додатковими обгрунтуваннями не підлягає до задоволення через безпідставність позовних вимог та пропуск строку на оскарження.

В судовому засіданні позивачка та її представник уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити - скасувати наказ СГ ФОП ОСОБА_3 №22 від 12.10.2021 року про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця роздрібної торгівлі на підставі п.4 ст.40 КЗпП України та поновити її на посаді продавця роздрібної торгівлі; стягнути з фізичної особи -підприємця ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 середній заробіток в сумі 52906,24 грн. за час вимушеного прогулу за період з 08.10.2021 року по 24 травня 2022 року ; стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 кошти в сумі 20000,00 грн. в якості відшкодування спричиненої мені моральної шкоди, з мотивів наведених в уточненій позовній заяві.

В судовому засіданні відповідачка та її представник уточнені позовні вимоги не визнали, просять суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі, у зв"язку з їх безпідставністю та пропуском строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, з мотивів наведених у відзиві на уточнені позовні вимоги .

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що працює продавцем у ФОП ОСОБА_3 і їй відомо, що в жовтні позивачка працювала кілька днів до 08.10.2021 року,також зазначила, що вона була присутня при складанні ОСОБА_3 акту не виходу позивачки на роботу без поважних причин..

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідка ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 14 грудня 2020 року прийняла ОСОБА_1 на роботу, продавцем продовольчих товарів з 16 грудня 2020 року , про що свідчить наказ №21 від 14.12.2020 року.

Згідно наказу №22 про припинення трудового договору ( контракту) від 12.10.2021 року СГ ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_1 08.10.2021 року звільнено з посади продавця роздрібної торгівлі магазину "До столу", по причині відсутності працівника на робочому місці ( акт №2 від 12.10.2021 року ) на підставі п.4 ст.40 КзпП України.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.

При цьому КЗпП України визначає можливість працівнику оскарження наказу про його звільнення.

Частиною першою статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, згідно з якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України роботодавець може розірвати трудовий договір ( як укладений на невизначений строк, так і строковий до закінчення його чинності) з працівником у разі його прогулу ( в т.ч. у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких рождичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищеням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи. а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При цьому, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації , ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`ясень наданих Пленумом Верховного суду України в п.5 Постанови №4 від 31.03.1995 року ( із наступними змінами) « Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайново) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння їїзаподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.229 ЦПК України, суд під час розгляду справи повинен безпосередньодослідити докази у справі : ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті., показаннями свідків оглянути речові докази.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У поданій до суду уточненій позовній заяві та в поясненнях наданих суду в в судовому засіданні позивачка та її передставник стверджують, що даний наказ є незаконним винесений з порушеннями трудового законодавста та її трудових прав, оскільки на день звільнення 08.10.2021 року складених відповідачкою актів №1 від 11.10.2021 року та №2 від 12.10.2021 року про відсутність працівника на робочому місці, на один з яких, (акт №2 від 12.10.2021 року) відповідачка посилається , як на причину, що слугувала її звільненню взагалі не існувало, так як в відповідних актах зазначено, що ОСОБА_1 була відсутньою на робочому місці 11.10.2021 року та 12.10.2021 року впродовж вісьми годин без поважних причин, а не 08.10.2021 року. Крім цього, вважають, що зазначені акти, в яких факт відсутності працівника на робочому місці підтверджено лише одним працівником та відповідачкою не можуть бути підставою для звільнення працівника, відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, яким є звільнення, 8.10.2021 року не було складено відповідного акту, яким було б зафіксовано відсутність позивачки на робочому місці понад три години без поважних причин. Крім цього відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення в порядку, передбаченому ст. 47 КЗпП та останній не було видано належно оформленої трудової книжки.

Також, важають, що відсутність позивачки на робочому місці 11 та 12 жовтня 2021 року не була безпричинною, у неї були поважні причини і про їх наявність вона повідомила роботодавця телефонною перепискою, в якій зафіксовано, що ще 10 жовтня 2021 року вона повідомляла відповідача, про те, що вона хвора, а тому підстав для її звільнення на підставі п.4. ст.40 КЗпП не було.

На підтвердження позовних вимог сторона позивача посилається на результати за її зверненням з приводу грубого порушення її трудових прав на "Урядову гарячу лінію". За результатами, якого управлінням держпраці в Тернопільській області було проведено перевірку та виявлено ряд порушень та винесено припис відповідачці про усунення виявлених недоліків , що на її думку підтверджує факт її незаконного звільнення та факт грубого порушення її трудових прав зісторони відповідачки.

Суд, не приймає такі твердження сторони позивача, оскільки судом встановлено, що режим роботи позивачки був згідно графіку, а саме два робочих дні через два вихідні дні. Відповідно до оскаржуваного наказу позивачку було звільнено із 08.10.2021 року, тобто із дня, коли вона останній раз була присутня на роботі, узв№язку з тим, що 09 та 10 жовтня 2021 року припадали на вихідні дні, у які позивачка не працювала, а в наступні дні вона на роботу не вийшла без поважних на це причин, акти №1 та №2 про відсутність працівника на робочому місці були складені відповідно 11 та 12 жовтня 2021 року та сам наказ про звільнення був виданий після складання таких актів, а не 08.10.2021 року.

Також, суд не приймає до уваги твердження сторони позивача щодо не ознайомлення її у день звільнення із наказом про звільнення працівника, оскільки такий наказ направлявся на адресу позивачки відповідачкою тричі, про що свідчать листи - повідомлення, фіскальний чек про відправлення та повідомлення про ручення позивачці листа. Тобто позивачка 29 грудня 2021 року, отримавши поштовою кореспонденцією наказ про звільнення працівника №22 від 12.10.2021 року, мала можливість ознайомитися із його змістом та скористатись правом на його оскарження у встановлений законом строк , який вона пропустила без поважних на це причин, у зв"язку з чим подана позовна заява із додатковими обгрунтуваннями не підлягає до задоволення в даному випадку, у зв"язку з пропуском строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків.

Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб"єктів, права чи законні інитереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок, а відповідно до ст.261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довіідатися про порушення свого права або про осбу, яка його порушила, а за зобов"язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання ( частина п"ята цієї статті).

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Також суд, не може вважати належними та допустимими доказами по справі подані до суду скріншоти телефонної переписки, листування при допомозі засобів електронного зв"язку між позивачкою та відповідчкою на які сторона позивача посилається, як доказ її відсутності на робочому місці з поважних причин, оскільки в даних скріншотах відсутні номери телефонів та інші відомості, які б дали змогу ідентифікувати осіб, між якими проходило таке листування.

У відповідності до ст.31 Конституції України кожному гарантується таємниця листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції. Також, посилання позивачки на поважність причин відсутності її на робочому місці впродовж 11 та 12 жовтня 2021 року не заслуговують на увагу суду, так як судом встановлено, що листок непрацездатності їй було відкрито 18 жовтня 2021 року а мазок на виявлення вірусу їй було взято 12.10.2021 року, а не 11.10 2021 року, як зазначає позивачка, що вбачається із виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 2822.

Також сторона позивача посилається на виявленні управлінням Держпраці у Тернопільській області за її зверненям ряд порушень у діях відповідачки при її звільненні про що відносно останньої було складено припис про усунення виявлених недоліків та складено протокол про адміністративне правопорушення від 29.12.2021 року за ч.1 ст.41 КУпАП, однак в судовому засіданні встановлено, що відповідачка усунула порушення, які слугували приводом до складання протоколу, що було встановлено постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 08.04.2022 року.

Таким чином відсутність позивачки на робочому місці 11 жовтня 2021 року дала відповідачці достатньо законних підстав для припинення трудових відносин із нею та видачі відповідного наказу №22 від 12.10.2021 року, тобто підстав для його скасування і відповідно до ст. 234 КЗпП України до поновлення позивачки на роботі та виплаті їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди у суду немає.

Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача з роботи є правомірним, у зв`язку з чим позовні вимоги є недоведеними та не підлягають до задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.16, 21, 31, 43 Конституції України, ст. ст. 1, 21,51,116,117,233, 234,235, 236, 237-1 КЗпП України ст.ст. 23, 253, 256, 267 ЦК України, ст.ст.1-18, 76-82, 95, 133, 137, 141, 142, 229,263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату компенсації за час вимушеного прогулу та відшкодування спричиненої моральної шкоди - відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог, а також пропуском строку позовної давності при зверненні до суду .

Рішення суду може бути оскаржене до Тернопільського апеляційного суду через Бережанський районний суд протягом 30 днів з моменту проголошення.

Суддя В.І. Шміло