Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 серпня 2023 року Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А.,з участю секретаря судового засідання Олексієнко С.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Запорізький обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки,про усунення від права на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, -

Встановив:

В грудні 2022 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначає, щовона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано в 2002 році.

В період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , який згодом змінив прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 ».

Зазначає, що відповідач з моменту розірвання шлюбу, фактично самоусунулася від виховання сина, матеріальної допомоги не надавав. В свою чергу, вона самостійно матеріально утримувала сина та належним чином піклувалась про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

15.03.2022 року ОСОБА_7 був призваний на військову службу під час мобілізації, в особливий період на посаду стрілець стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер, смерть настала під час виконання обов`язків військової служби, причиною смерті сина стали множинні проникаючі наскрізні уламкові поранення голови, шиї, тулуба та кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів.

Оскільки відповідач самоусунувся від виконання свого обов`язку щодо утримання сина, а у національному законодавстві України відсутня регламентація питання усунення від права на отримання державної грошової допомоги, пов`язаною із загибеллю військовослужбовця, з посиланням на ст.1224 ЦК України, яку вважає найбільш подібною за змістом до виниклих правовідносин, просить суд усунути відповідача ОСОБА_3 від права на отримання державної грошової допомоги, пов`язаної із загибеллю військовослужбовця сина ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 09.01.2023 р.відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Відповідачем відзив на позов не подано.

Від третьої особи письмових пояснень щодо позову до суду не надходило.

Ухвалою суду від 15.02.2023 р.закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та її представник наполягали на задоволенні позову з викладених вище підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, викликався за адресою зареєстрованого місця проживання шляхом направлення судової повістки, про зміну адреси проживання суд не повідомляв, відзив на позов не подав.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутність відповідачки, суд виходить з такого.

Частина 1 ст. 223 ЦПК України визначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а частиною четвертою цієї статті передбачається право суду на постановлення заочного рішення (на підставі наявних у справі даних та доказів) у разі повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином.

В зв`язку з повторною неявкою відповідача, що повідомлений належним чином про час і місце слухання справи,відзиву на позов не подав,суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних і доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений, суд постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Вислухавши вступне слово учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню з огляду на таке .

Судом установлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження № НОМЕР_2 від 24.04.1999 року виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської райадміністрації Запорізької області (а.с.21).

Зазначений шлюб на розірвано на підставі рішення суду по справі 2-2256/2002 від 15.11.2002,про що відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, 15 листопада 2002 видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.22, 23).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарської райадміністрації Запорізької області, ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батьком зазначений ОСОБА_8 та матір`ю ОСОБА_1 сторони у справі(а.с.10).

06.09.2017 ОСОБА_4 змінив прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_4 від 06.09.2017 виданого Шевченківським районним у м.Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.11).

Відповідно до довідки, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 №31 від 15.03.2022 року, солдат ОСОБА_7 перебуває на військовій службі в військовій частині НОМЕР_1 ( а.с.12).

Повідомленням №1096 від 14.06.2022 ІНФОРМАЦІЯ_3 було повідомлено ОСОБА_1 , про те, що ОСОБА_7 захищаючи Батьківщину загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.13).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 15.06.2022 Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (а.с.14).

Поховання було здійснено 16.06.2022, про що зроблено запис в книзі реєстрації поховань №41 від 16.06.2022, що підтверджується свідоцтвом про поховання №248921 (а.с.18).

Смерть ОСОБА_7 настала у зв`язку з множинними проникаючими наскрізь уламковими пораненнями голови, шиї, тулуба та кінцівок з ушкодженнями внутрішніх тканин, що підтверджується довідкою про причину смерті від 15.06.2022 до форми № 106/о № 3360 (а.с. 15).

Відповідно до Витягу з протоколу засідання 18 Регіональної військової лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №1848 від 22.09.2022 поранення солдата ОСОБА_7 , які призвели до смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 пов`язані із захистом Батьківщини (а.с.17).

Як вбачається з Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання 2316-1 від 12.04.2018 ОСОБА_7 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 (а.с.19).

Відповідно до листа Запорізької гімназії № 12 Запорізької міської ради від 25.11.2022 р. № 04-1/346, за весь час навчання сина у школі вихованням сина займалась саме я, постійно відвідувала школу, була присутня під час проведення всіх виховних заходів, відвідувала всі батьківські збори та брала на себе витрати, пов`язані з навчанням сина. Саме за моєю заявою сина і було зараховано до школи. Натомість за весь час навчання сина у школі батько - Відповідач, у школі не з`являвся жодного разу. (а.с.30).

Постановою місцевого суду Шевченківського району м. Запоріжжя від 20.10.2003 було постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 (а.с.25).

Розрахунком заборгованості Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 23.01.2019 р. підтверджується, що станом на 25.08.2017 р. сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом по стягненню з ОСОБА_3 склала 95222,96 грн. (а.с.31-34).

Окрім того, у зв`язку із існуванням боргу зі сплати аліментів, на відповідача було складено ряд обмежувальних постанов держаним виконавцем, а саме: постанова про арешт майна боржника; постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії; постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання (а.с.25,26,27, 28,29).

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,узагальнений зміст показань яких зводиться до того,що відповідач ОСОБА_3 після розіврання шлюбу з позивачкою мешкав окремо від сина ОСОБА_12 ,не підтримував з ним особистих контактів,життям сина не цікався,матеріально не забезпечував,не вітав зі святами,фактично родинні зв`язки між ними були втрачені,через що ОСОБА_12 був ображений на батька та прийняв рішення змінити прізвище ОСОБА_5 на дівоче прізвище матері.

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 1 пункту 2 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби.

Згідно зі статтею 16-1 цього Закону у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» встановлено, що сім`ям загиблих осіб, зазначених у пунктах 1-1-2 цієї постанови, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 15 000 000 гривень, яка розподіляється рівними частками на всіх отримувачів, передбачених у статті 16-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, крім громадян Російської Федерації або Республіки Білорусь та осіб, які постійно проживають на територіях цих країн, осіб, які засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.

Ці положення кореспондуються з Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 (далі - Порядок № 975).

Відповідно до пункту 5 Порядку № 975, одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть); у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть).

Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.

Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Вказаним вище Порядком виплата/невиплата одноразової грошової допомоги не ставиться в залежність від визнання батька таким, що ухилявся від виконання батьківського обов`язку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування), а також втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.

Відповідач ОСОБА_3 батьківських прав судом не позбавлявся, а отже на нього не може бути покладена відповідальність, встановлена ч. 1 ст. 166 СК України щодо втрати прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Згідно з приписами СК України правовий статус батьків включає сукупність прав і обов`язків, заснованих на факті споріднення з дитиною, а не спільного проживання з нею, як хибно вважає позивачка. Належне здійснення особою батьківських обов`язків як передумова наявності батьківських прав презюмується, доки протилежне не буде встановлено у визначеному законом порядку. Такий підхід є однією з необхідних у демократичному суспільстві юридичних гарантій захисту особистих немайнових прав людини як від свавільного втручання держави, так і від зловживань з боку третіх осіб.

Юридичним наслідком ухилення батька чи матері від їхніх обов`язків з виховання дитини є покладення на них згідно з частиною четвертою статті 155 СК України передбаченої законом відповідальності аж до позбавлення батьківських прав на підставі пункту 2 частини першої статті 164 СК України. Проте факт такого ухилення має бути доведеним у межах визначеної законом судової процедури, регламентованої статтями 164 і 165 СК України та відповідними приписами ЦПК України.

Лише позбавлення особою батьківських прав згідно з частиною першою статті 166 СК України має наслідком втрату цією особою всіх прав, заснованих на спорідненості з дитиною (аналогічний наслідок передбачав також чинний до 1 січня 2004 року припис частини першої статті 74 Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Отже, за наявності визначених в СК України (чи у Кодексі про шлюб та сім`ю України) підстав, позивачка могла вжити заходи для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. В іншому разі вона не може претендувати на те, щоби право на отримання одноразової грошової допомоги на випадок загибелі військовослужбовця, належали лише їй як матері ОСОБА_7 оскільки такі права належать обом батьками з огляду на їх правовий статус, заснований на спорідненості з дитиною.

За відсутності рішення суду про позбавлення особи батьківських прав матір і батько згідно зі статтею 141 СК України мають рівні права й обов`язки щодо дитини, незалежно від перебування чи неперебування батьків у шлюбі та їх спільного чи окремого проживання. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (частина друга статті 141 СК України у редакції, чинній до 6 лютого 2018 року; близькі за змістом приписи були передбачені у статті 59 Кодексу про шлюб та сім`ю України).

Викладене узгоджується із правовою позицією,висловленою у постанові Великої Палати Верховного суду України від 13.03.2019 по справі №331/6927/16-ц та постанові Верховного суду від 12.11.2020 по справі №381/3650/17.

Отже, виплата зазначеної допомоги батькам загиблого (померлого) військовослужбовця не ставиться у залежність від належного виконання ними батьківських обов`язків, а пов`язується з наявністю у них можливості мати та набувати права, засновані на спорідненості з дитиною, відсутністю відмови від отримання одноразової грошової допомоги та з поданням документів, передбачених затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Частиною 6 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та, членів їхніх сімей" та пунктом 12 Порядку № 975 визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

З огляду на повноваження таких органів державної влади та військового управління і відсутність у них реальної можливості у кожному випадку перевіряти належність виконання батьківських обов`язків набувачами одноразової грошової допомоги обґрунтованою є залежність її виплати від наявності правового статусу батька чи матері, заснованого на спорідненості з дитиною.

Відповідно до ст. 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Посилання позивача та її представника на «аналогію закону» правовідносин щодо отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби з правовідносинами , які регламентуються Главою 8 ЦК України Загальні положення про спадкування , зокрема ст. 1224 ЦК України ( усунення від права на спадкування) , суд вважає хибним, з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). А до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Оскільки право на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі військовослужбовця належить не останньому, і вказане майнове право не входить до складу спадщини після загибелі військовослужбовця, а набувається у зв`язку з фактом його загибелі, приписи ЦК України щодо спадкування не застосовуються до регулювання спірних правовідносин між матір`ю та батьком загиблого.

Отже суд доходить висновку, що інститут усунення від права на спадкування, передбачений статтею 1224 ЦК України не може бути застосований до правовідносин щодо усунення відповідача від права на отримання державної грошової допомоги, пов`язаної зі смертю військовослужбовця.

Окрім того, саме Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядком № 975 та Постановою Кабінету Міністрів України №168, положення яких суд привів у рішенні, урегульовані правовідносини щодо отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби, які містять чіткий визначений порядок для її призначення, а саме коло осіб, які мають право претендувати на таку виплату, перелік необхідних документів , її розміри , строк виплати, тощо.

Тому у даному випадку не може бути заснована аналогія закону.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Отже, суд переконаний, що ним додержані принципи верховенство права та належного здійснення правосуддя, які є основоположними елементами права на справедливий суд, оскільки судом позов позивача прийнятий до провадження, в ході розгляду справи судом заявлені свідки сторонами викликані та допитані безпосередньо у судовому засіданні, досліджені ї надані сторонами та їх представниками письмом докази. Отже позивач отримала практичну можливість оскаржити в суді дії відповідача які становили на її погляд втручання у її права.

Також, слід зазначити, що оцінивши усі наявні по справі докази у їх сукупності, судом не встановлено, що відповідачем порушено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) їх сина, військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби.

На підставі ст.3,10,11,57,60,212 -215,218 ЦПК України,суд-

У Х В А Л И В:

У задоволені позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення суду набирає законної сили,якщо протягом строків,встановлених ЦПК України,не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга,або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення,а у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення,зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Ю.А.Галущенко