АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 вересня 2023 року

м. Чернівці

справа № 723/307/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н.,

секретар Скулеба А. І.

позивачка ОСОБА_1

відповідачка ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 червня 2023 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Дячук О. О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом.

Позивачка просила:

- визнати недійсним договір дарування садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 , від 22 серпня 2014 року, укладений між нею та відповідачкою ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Хоміцькою Н. Г. та зареєстрований у реєстрі за номером №1438;

- скасувати державну реєстрацію права власності на садибу за ОСОБА_2 , проведену 22 серпня 2014 року.

Посилалась на те, що 22 серпня 2014 року між нею та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений договір дарування спірної садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 , та проведена державна реєстрація права власності відповідачки ОСОБА_2 на вказану садибу.

Позивачка укладаючи договір дарування вважала, що укладає договір довічного утримання.

22 серпня 2014 року під час укладення спірного договору позивачка взагалі не розуміла, що вона робить та які наслідки будуть мати її підписи на документах.

Після укладення оспорюваного договору вона продовжувала та продовжує проживати у спірній садибі. Передача даного майна фактично не відбулась, ключі також нею не передавались.

Спірна садиба є її єдиним житлом, і вона, в силу свого похилого віку та за станом здоров`я, потребувала та потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Вважає, що відповідачка скористалась її безпорадним станом та використала її слабке здоров`я, як шанс заволодіти садибою.

Укладаючи договір дарування позивачка помилилась, а саме неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Вона думала, що онука буде її доглядати та утримувати до смерті.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 червня 2023 року позов задоволено.

Договір дарування садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 , від 22 серпня 2014 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Хоміцькою Н. Г. та зареєстрований у реєстрі за номером 1438, визнано недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , яка проведена 22 серпня 2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 5.

Суд виходив з того, що укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_1 вважала, що вчиняє договір, відповідно до якого ОСОБА_2 буде здійснювати за нею догляд.

Похилий вік ОСОБА_1 , її стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивачки спірного житла як єдиного та продовження позивачкою проживати в будинку, який розташований на АДРЕСА_1 після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття стороною істотних умов угоди, зокрема щодо юридичної природи правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором. Позивачка вважала що договір дарування є договором довічного утримання, що вплинуло на її волевиявлення.

Позивачка довідалась про порушення свого права у 2020 році, що виключає можливість застосування до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд першої інстанції не дослідив всі необхідні докази, неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи та зробив висновки, які таким обставинам справи не відповідають.

Зазначала, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, фактично позбавив відповідачку та її дітей права на житло, яке за договором дарування належить їй на праві власності.

Суд першої інстанції помилково не застосував до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу.

Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилалась на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Зазначала, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що про порушення своїх прав, внаслідок укладення спірного договору, позивачка дізналась 18 травня 2020 року. Вказана обставина виключає можливість застосування до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

Правильним є також висновок суду про те, що похилий вік ОСОБА_1 , її стан здоров`я та потреба у зв`язку з цим у сторонній допомозі, наявність у позивачки спірного житла як єдиного та продовження позивачкою проживати в спірному будинку після укладення договору дарування свідчать про неправильне сприйняття нею істотних умов угоди.

Суд першої інстанції вчинив всі дії для всебічного, повного та об`єктивного встановлення всіх обставин справи.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

22 серпня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування садиби, яка розташована на АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Хоміцькою Наталією Георгіївною та зареєстрований у реєстрі за номером №1438.

Згідно з пунктом 10 вказаного договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони засвідчили, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства та тяжких обставин.

Відповідно до пункту 17 договору вбачається, що такий договір був прочитаний нотаріусом вголос. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам (а.с.39 т.2).

Державна реєстрація права власності відповідачки ОСОБА_3 на вказану садибу проведена 22 серпня 2014 року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 5, що підтверджується інформаційною довідкою від 19 січня 2021 року №241019316 (а.с.14-16).

Із медичних документів, а саме: ехокардіографії від 24 грудня 2013 року, УЗД венозного кровотоку від 24 грудня 2013 року, КТ головного мозку від 26 червня 2014 року, витягу з історії хвороби №7612 від 04 липня 2014 року, епікризу №156 від 08 червня 2015 року вбачається незадовільний стан здоров`я у позивачки в період із грудня 2013 року по липень 2014 року (а.с.18-24 т.1).

Відповідно до акту обстеження матеріально побутових умов від 15 грудня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає у будинку АДРЕСА_1 (а.с. 47 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Так, відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У даній справі в предмет доказування входить доведення позивачем тієї обставини, що в момент укладення оспорюваного договору дарування дарувальник неправильно сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення та укладення договору дарування замість договору довічного утримання.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

У постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 337/5653/19 (провадження № 61-3221св23) вказано, що «на відміну від договору дарування за договором довічного утримання (догляду), який згідно із позовними вимогами мала на увазі позивач, одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд. Ураховуючи викладене, під час розгляду справ про оспорення правочинів із вказаних підстав судам слід ретельно та достеменно встановлювати не тільки обставини, на які посилається позивач як на обґрунтування свого позову (чи є він особою похилого віку, чи є відчужуване майно його єдиним житлом, чи отримував він кошти за нього, чи була обіцянка відповідача піклуватися про нього), а й обставини щодо посвідчення нотаріусом правочину. Зокрема, суди мають встановлювати, чи було прочитано текст правочину вголос нотаріусом зважаючи на похилий вік чи наявність певних хвороб у позивача, чи здійснювалось нотаріусом роз`яснення сторонам правочину його правових наслідків. Встановлення зазначених обставин може мати важливе значення для визначення того, чи усвідомлював (і якою мірою) позивач на момент укладення правочину його правову природу та юридичні наслідки. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, постанови Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 645/10160/15-ц, від 03 травня 2018 року у справах № 465/826/13-ц та № 334/7904/15-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 202/2578/19).

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Суд першої інстанції суд не врахував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивачки, її стан здоров`я, наявність у позивачки спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки.

Колегія суддів вважає, що посилання позивачки на її похилий вік та наявність проблем зі здоров`ям, що підтверджується медичною документацією, наявною у матеріалах справи, беззаперечно свідчить про наявність у неї проблем зі здоров`ям, проте, ці відомості не підтверджують обставину щодо перебування її у безпорадному стані на момент укладення спірного договору дарування.

Позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання, а тому правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним в порядку статті 229 ЦК України відсутні.

Суд апеляційної інстанції також враховує показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили намір позивачки саме подарувати належну їй садибу онучці ОСОБА_2 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що спірна садиба є її єдиним житлом, відхиляються колегією суддів, оскільки позивачка зареєстрована у спірному будинку та не позбавлена права в подальшому проживати у житловому приміщенні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що внаслідок укладення договору дарування не відбулось передачі нерухомого майна новому власнику, відповідачці ОСОБА_2 , спростовуються державною реєстрації права власності останньої 22 серпня 2014 року.

Також не можуть бути підставою для визнання недійсності договору дарування неприязні відносини, які склалися між сторонами договору та іншими особами, які проживають в садибі, після укладення спірного правочину.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Отже, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Колегія суддів вважає, що позивачем не спростовано презумпцію правомірності оспорюваного договору дарування.

Такі висновоки апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав у постановах від 2 серпня 2023 року у справі №138/246/22, від 28 червня 2023 року у справі №493/788/18.

Вимога про скасування державної реєстрації є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору, а тому також не підлягає задоволенню.

Щодо застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (провадження №14-452цс18) зазначено, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність,суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право,за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено,що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Як зазначено вище право,за захистом якого позивачка звернулась до суду, порушене не було, а тому відсутні підстави для застосування до вказаних правовідносин положення закону щодо строку позовної давності.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Щодо судових витрат

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що суд прийшов до висновку про відмову в позові.

З квитанції від 17 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 1362 гривні.

З квитанції від 28 липня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 1362 гривні.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 2 724 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 6 червня 2023 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 8 вересня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді Мирослава КУЛЯНДА

Ігор ЛИСАК