Номер провадження: 22-ц/813/1149/23
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши впорядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права особи на частку у спільному майні та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення,

встановив:

17.11.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в якому просили:

- припинити право ОСОБА_3 на 1/3 частку спадкового майна, а саме: на 38/300 частини кв. АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію за 38/300 частини кв. АДРЕСА_1 , згідно оцінки експертизи;

- визнати право власності на 76/300 частин кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (т.1, а.с. 1-3).

Позовні вимоги були мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачів та донька відповідачки - ОСОБА_6 . Після її смерті спадкоємцями за законом є: два сина ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також матір померлої - ОСОБА_3 .

Спадкове майно складається з 38/100 частин кв. АДРЕСА_1 . Зазначена квартира є комунальною, частки якої також належать ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Враховуючи, що частка квартири є неподільною річчю, просили припинити право власності на це майно ОСОБА_3 .

В свою чергу, 24.12.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення, по якому просила: зобов`язати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у вселенні, проживанні та користуванні спадковим майном, а саме: 38/100 частинами кв. АДРЕСА_2 ; вселити її в цю квартиру (т.1, а.с 149-151).

Позовні вимоги ОСОБА_3 були мотивовані тим, що 21.09.2015 року вона отримала свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 38/100 частин спірної квартири, проте, відповідачі за її позовом перешкоджають у користуванні нерухомим майном. Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року, повний ткест якого складений 31 березня 2021 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права особи на частку у спільному майні, відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод та вселення в спірну квартиру були задоволені.

Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у вселенні, проживанні та користуванні 38/100 частками кв. АДРЕСА_1 (т.2, а.с.90-94).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2021 року скасувати, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.98-102).

В своїх поясненнях на апеляційну скаргу, які викладені в її заяві, третя особа ОСОБА_5 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 березня 2021 року, в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , скасувати, та постановити нове рішення про відмову у позові в цій частині (т.2, а.с.144-145).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с.197-199, 202), у тому числі первісний відповідач ОСОБА_3 , та треті особі: ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 131 УПК України, оскілки за місцем своєї реєстрації відсутні (т.2, а.с.206-211). Крім того, зазначені треті особи повідовлені про час і місце судоовго засідання SMS-повідомленням (т.2, а.с.203, 204).

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше одного року (т.2, а.с. 117-118), а взагалі в судах - більше 7 років, при цьому ОСОБА_3 позбавлена можливості використовувати своє право власності на частину житлової квартири, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Що стосується заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, колегія суддів виходить із того, що зазначені особи не надали суду апеляційної інстанції доказів неможливості прийняти участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, як того вимагає ст. 212 ЦПК України, у тому числі шляхом участі в режимі відеоконференції представника - ОСОБА_7 .

Крім того, колегія суддів зазначає, що виходячи з практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (Справа «Юніон Аліментаріа проти Іспанії»).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 26.04.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Через відпустку судді Громіка Р.Д., повне судове рішення складено 15.05.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

При цьому колегією суддів також враховано старечий вік ОСОБА_3 (1939 р.н.) та заяву її представника - адвоката Дорошенка С.О. про слухання справи у його відсутність (т.2, а.с.214).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 14 березня 2016 року вищезазначені позови ОСОБА_8 та ОСОБА_3 були об`єднані в одне провадження (т.1, а.с. 109).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 21 вересня 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В., власниками майна ОСОБА_6 , 1960 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування, є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (по 1/3 частки).

Спадщина, на яку в указаних частках видані свідоцтва за реєстровим № №1165, 1168, 1170, складається з 38/100 (тридцять вісім сотих) часток квартири під АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 7-12).

Предметом судового розгляду є припинення права власності відповідача на 38/300 часток у спільному майні на вимогу іншого співвласника на підставі статті 365 ЦК України. Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 є власником 1/3 частини 38/100 часток квартири під АДРЕСА_1 , право власності якої набуто в порядку спадкування (т.1, а.с. 155).

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що набуття права власності на частку у нерухомому майні відбулося сторонами справи в результаті спадкування.

Проте, після набуття права власності між спадкоємцями виникла конфліктна ситуація щодо користування 38/100 (тридцять вісім сотих) часток квартири під АДРЕСА_1 .

При цьому, звертаючись до суду з первісним позовом, позивач ОСОБА_1 не вказав, з яких правових підстав він бажає визнання права власності іншого позивача, тобто ОСОБА_2 на всі 38/100 часток квартири під АДРЕСА_1 , тобто і на його 1/3 частку 38/100 часток спірної квартири.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що у відповідності до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд виносить рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У відповідності до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 травня 2013 року при розгляді справи №6-37цс13, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Невиконання позивачем цієї умови є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді справи № 6-68цс14, відповідно до норми ст. 365 ЦК України, зокрема п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Згідно висновку № 10/18 судового експерта Рапач К.В. ринкова вартість 38/100 частин квартири за адресою: АДРЕСА_3 визначена станом на 25.07.2019 року, складає 22 703 доларів США або 579 297 грн.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За змістом ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт. Статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

При цьому суд правильно виходив із того, що у відповідності до частин 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Проте, в даному випадку сторони справи, які отримали частини квартири у спадщину, не досягли згоди щодо користування 38/100 частками квартири АДРЕСА_1 .

У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, тобто коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення ст. 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Тобто, володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

З огляду на викладені обставини, суд дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про припинення права особи на частку у спільному майні, не підлягають задоволенню, а позовні вимоги ОСОБА_3 про усунення перешкод та вселення підлягають задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції обгрунтовано звернув увагу, що учасники справи не позбавлені можливості припинити право власності на частку у спільному майні (відчуження, сплатити компенсацію частки тощо).

Доводи заявників апеляційної скарги - братів ОСОБА_8 про те, що первісний відповідач ОСОБА_3 забезпечена житлом, а тому не потребує житлового приміщення у вигляді часток комунальної квартири під АДРЕСА_1 , є безпідставними, так як із матеріалів справи вбачається, що первісний відповідач ОСОБА_3 в м. Одесі житловим приміщенням не забезпечена. Дійсно, вона зареєстрована в житловому будинку, однак він знаходиться в сільській місцевості, а саме за адресою: АДРЕСА_4 (т.1, а.с.1, 7).

Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_3 позбавлена можливості користуватись своєю часткою житлового приміщення в м. Одесі, яка належить їй на праві власності, що є недопустимим.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відпустку судді Громіка Р.Д., повне судове рішення складено 15.05.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький