ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3040/23 Справа № 203/1721/22 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,

при секретарі - Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , вказавши третьою особою ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2007-023 від 07 лютого 2007 року, укладеним зі ОСОБА_2 , з підстав наявності зобов`язань у відповідача у зв`язку з укладеним договором поруки. Заборгованість за розрахунком позивача станом на 18 січня 2022 року становить 14 528 273,84 грн., з яких 2 495 108,27 грн. заборгованість за кредитом, 480,90 грн. - заборгованість відсотків за користування кредитом, 12 032 684,67 грн. - пеня.

14 жовтня 2022 року та 02 листопада 2022 року під час підготовчого провадження позивач подав уточнені позовні заяви. У заяві від 14 жовтня 2022 року ставиться питання про солідарне стягнення заборгованості зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором № 2007-020. В уточненій позовній заяві від 22 листопада 2022 року банк ставить питання про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 2007-023 з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загальним розміром 14 528 273,84 грн., з яких 2 495 108,27 грн. заборгованість за кредитом, 480,90 грн. - заборгованість відсотків за користування кредитом, 12 032 684,67 грн. пеня.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року уточнену позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення боргу в солідарному порядку за кредитним договором № 2007-020 від 07 лютого 2007 року залишено без розгляду та повернуто позивачу. Провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції господарського суду та він підсудний господарському суду Дніпропетровської області.

Не погодившись з такою ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та передати справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому ухвала суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною та необґрунтованою. Суд, на думку апелянта, дійшов помилкового висновку про те, що кредитний договір зі ОСОБА_2 укладено як з ФОП, а не фізичною особою. Також суд безпідставно залишив без розгляду уточнену позову заяву банку від 14 жовтня 2022 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін, виходячи з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в оригіналі кредитної справи № 119344 за кредитним договором № 2007-023 від 07 лютого 2007 року видача коштів кредиту в сумі 252 000 доларів США погоджувалась ОСОБА_2 у зв`язку зі здійсненням ним підприємницької діяльності згідно свідоцтва про державну реєстрацію ФОП серії В00 № 335644 від 14 лютого 2022 року, який за даними відкритих джерел ЄДРПОУ станом на день розгляду цієї справи як суб`єкт підприємницької діяльності у стані припинення не перебуває, тобто продовжує підприємницьку діяльність як фізична особа. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що вказаний договір укладений не зі споживачем, а із суб`єктом господарювання фізичною особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, що дає підстави вважати основне зобов`язання таким, яке виникло із господарських правовідносин, тому спір з приводу його неналежного виконання підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Залишаючи без розгляду уточнену позовну заяву АТ КБ ПриватБанк від 14 жовтня 2022 року, суд першої інстанції виходив з того, що у зазначеній уточненій позовній заяві позивач змінив як предмет, так і підставу позову, заявивши про стягнення боргу за неналежне виконання зобов`язань за кредитним договором № 2007-020 від 07 лютого 2007 року на суму 124 000 доларів США, тоді як первісно позивач заявляв позов за іншим кредитним договором з іншими умовами.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Щодо закриття провадження у справі.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України, за змістом якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Відповідно до ч.1,2 ст.55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до ЦК України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають під час укладання, зміни, розірвання й виконання правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

З буквального змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України фактично випливає, що починаючи з 15.12.2017 господарським судам підвідомчі будь-які спори, що виникають із господарських договорів (тобто таких, що укладені між юридичними особами у процесі здійснення ними господарської діяльності), а також спори щодо правочинів, які хоча й укладені між юридичною та фізичною особами, проте забезпечують виконання господарського зобов`язання.

Тобто, спір щодо стягнення заборгованості з фінансового поручителя фізичної особи за правочином, укладеним для забезпечення виконання господарського зобов`язання, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України підлягає розгляду за правилами господарського судочинства та на такі правовідносини поширюється юрисдикція господарських судів.

Підтвердженням правильності висловленого вище твердження стосовно підвідомчості господарським судам спорів про стягнення заборгованості з фізичної особи, яка не є підприємцем, за договором поруки, який забезпечує виконання господарського зобов`язання, є висновок Великої Палати Верховного Суду, що міститься у постанові від 13.03.2018 р. у справі № 415/2542/15-ц.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків: "64. Відтак, з 15 грудня 2017 року у випадку об`єднання позовних вимог щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів поруки, укладених для забезпечення основного зобов`язання, спір має розглядатися за правилами господарського чи цивільного судочинства залежно від сторін основного зобов`язання".

Матеріалами справи встановлено, що 07 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2007-023, відповідно до п.1.2 якого кредит надано на ремонт і реконструкцію основних засобів.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем та кредит йому надано у зв`язку зі здійсненням ним підприємницької діяльності згідно свідоцтва про державну реєстрацію ФОП серії В00 № 335644 від 14 лютого 2022 року. Зазначені відомості також перевірені судом апеляційної інстанції та є правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 кредит видавався як фізичній особі позивачем не доведено, тому є безпідставними.

Оскільки договір поруки був укладений банком і ОСОБА_1 для забезпечення виконання основного зобов`язання кредитного договору 2007-023, сторонами якого є банк і фізична особа підприємець, то суб`єктний склад сторін договору поруки не має значення для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи.

Наведені обставини свідчать про те, що основне зобовязання виникло з правовідносин юридичної особи та ФОП, тому договір поруки, укладений у його забезпечення також є предметом розгляду судом господарської юрисдикції.

Тобто висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі є правильним.

У звязку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині спростовуються апеляційним судом.

Що стосується залишення без розгляду уточненої позовної заяви ПАТ КБ ПриватБанк від 14 жовтня 2022 року, то апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним, оскільки матеріалами справи дійсно встановлено, що предметом і підставою для звернення до суду з первісним позовом було порушення позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору № 2007-023, в той час як в уточненій позовній заяві від 14 жовтня 2022 року ставиться питання про стягнення заборгованості за кредитним договором №2007-020, укладеним між банком та ОСОБА_1 , що свідчить про зміну підстав і предмету позову і не може бути розцінено як уточнення позовних вимог у даній справі.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги банку в цій частині спростовуються матеріалами справи та наявними у ній доказами, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко