Справа № 513/1063/20
Провадження № 2/513/7/23
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 травня 2023 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючої судді - Рязанової К.Ю.,

за участю: секретарів судового засідання Коржан О.В., Фабрикатор Н.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Манової І.М.,

представника відповідача адвоката Іскра С.Л.,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань в смт Сарата цивільну справу позовом за ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Манової І.М. до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки померлої спадкодавці у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Представник позивачки адвокат Манова І.М. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки померлої спадкодавиці у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання договору дарування недійсним, в якому з урахуванням уточнених вимог, просить: визнати за ОСОБА_4 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами під номером АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку під номером АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2020 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №946.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 лютого 1964 року батько позивачки ОСОБА_2 (відповідач в справі) та матір позивачки ОСОБА_5 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище сторін « ОСОБА_6 ». В період шлюбу подружжя побудувало житловий будинок під номером АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказаний будинок зареєстроване не було, однак будинок введений в експлуатацію, відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , нараховувалися та сплачувалися кошти самооблаженія, в будинку зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 , діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_7 . З 1985 року і по 02 липня 2019 року ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 . Хоча за цей час батьки 26 квітня 1994 року розірвали шлюб, а 26 листопада 1997 знову уклали шлюб, однак весь час мешкали разом. На протязі останніх трьох років ОСОБА_4 тяжко захворіла, і донька ОСОБА_8 забрала її до себе в м. Ізмаїл, аби здійснювати за нею догляд. В 2019 році для того щоб була можливість звертатися до лікарів, зареєструвала її місце проживання за своєю адресою: АДРЕСА_2 . 26 квітня 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все що на день смерті буде належати їй, та на що за законом вона матиме право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері, ОСОБА_4 , відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивачка, як спадкоємець за заповітом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Згідно з даними витягу зі Спадкового реєстру Ізмаїльськім міським приватним нотаріусом Єфимовою Т.І. 25 червня 2020 року відкрито спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_4 № 50/2020, номер у спадковому реєстрі: 66023200. Позивачка частково прийняла спадщину, 09 липня 2020 року отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на земельну ділянку площею 4,52 га, кадастровий номер :01:001:0864 та на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер :01:002:0040. 10 жовтня 2020 року позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів.

26 січня 2021 року до суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Іскра С.Л., відповідно до якого 01 лютого 1964 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану зроблено запис №11. Від цього шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, у 1994 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано. В подальшому 26 листопада 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 знову було укладено шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану зроблено запис №35. З часом ОСОБА_4 переїхала до доньки ОСОБА_1 в м.Ізмаїл, та 02 липня 2019 року була знята з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . На момент переїзду ОСОБА_4 до міста Ізмаїл, вони з ОСОБА_2 домовилися між собою, що земельна ділянка, загальною площею 4.52 га, за кадастровим номером :01:001:0864 та земельна ділянка, загальною площею 1,0 га з кадастровим номером :01:002:0040 будуть передані доньці ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ОСОБА_1 , а земельна ділянка № НОМЕР_2 загальною площею 0,2497 га, за кадастровим номером :0:001:0221, та житловий будинок АДРЕСА_3 , будуть передані сину ОСОБА_3 .

Умови зазначеної домовленості були дотримані ОСОБА_2 , оскільки він склав 08 квітня 2019 року заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Саратського нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І., за реєстровим № 729, згідно з яким спадкодавець заповів своєму синові, ОСОБА_3 , все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати ОСОБА_2 , та на, що він за законом матиме право.

В свою чергу, ОСОБА_4 26 квітня 2019 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І. за реєстровим № 909, згідно з яким спадкодавиця заповіла своїй доньці, ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати ОСОБА_4 та на, що вона за законом матиме право. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 померла у віці 76-ти років, про що Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено актовий запис № 8. Після смерті матері позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим, Ізмаїльським міським приватним нотаріусом Єфимовою Т.І. відкрито спадкову справу № 50/2020. 09 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 4,52 га, за кадастровим :01:001:0864, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 1,0 га з кадастровим номером :01:002:0040. 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів.

Представник відповідача зазначає, що особиста приватна власність відповідача ОСОБА_2 не може бути успадкована, оскільки у 2012 році ОСОБА_2 було приватизовано земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0221, загальною площею 0,2497 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , про що відділом Держкомзему у Саратському районі Одеської області видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №701427 від 07 червня 2012 року, за актовим записом №00937. На належній земельній ділянці і був побудований спірний будинок, який в подальшому зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 . Таким чином, земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 безоплатно, відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється. Крім того, у відзиві зазначено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а договір дарування було укладено ОСОБА_2 23 жовтня 2020 року. Таким чином на момент здійснення правочину відповідач ОСОБА_2 правовомірно вважаючи, що спірний будинок є його приватною власністю, не повинен був та не міг отримати згоду на дарування будинку у померлої ОСОБА_4 . Також, законодавцем чітко визначено перелік підстав для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим відсутні будь-які підстави для визнання договору дарування будинку від 23 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського МНО Крицьким О.В., зареєстрованого за р. №946 недійсним. Враховуючи вище викладене просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Манова І.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позові та просили їх задовольнити. Також, позивачка зазначила, що їй потрібен куток у будинку її мами, щоб вона могла до неї приїхати на кладовище. У новий будинок за адресою АДРЕСА_4 вони переїхали в 1984 році, до того часу всі жили по АДРЕСА_5 . Колхоз дав лише матеріали для будівництва, всі робити будинку робили батьки та родичі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Іскара С.Л. вказала на те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У 1967 році був укладений шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .. Від шлюбу в них народилося двоє дітей - ОСОБА_3 та позивачка ОСОБА_1 .. У 1994 році шлюб між сторонами було розірвано. У 1997 році шлюб було укладено знову. У 2019 році ОСОБА_4 переїхала до доньки ОСОБА_1 до м.Ізмаїл, щоб остання за нею доглядала. Між ними була така домовленість, щоб в подальшому між дітьми не виникало ніяких сварок, вони поділили все таким чином, що ОСОБА_2 склав заповіт, згідно якого все його майно, яке на день його смерті буде належати йому, переходить до його сина ОСОБА_3 і одночасно ОСОБА_4 склала заповіт, згідно якого все її майно, яке на день її смерті буде належати їй, переходить до її доньки ОСОБА_1 .. На обов`язкову частину спадщини, крім доньки ОСОБА_1 ніхто не вступав, та яка має належати ОСОБА_2 .. Відповідні три земельні ділянки, вони повністю перейшли у власність позивачки, у зв`язку з тим, що вона отримала їх у спадок за заповітом. Однак в подальшому зі спливом шестимісячного строку позивачка також заявила свої права на частину житлового будинку, який належав особисто відповідачу ОСОБА_2 . Право власності на вказаний будинок було оформлено 09 липня 2019 року на підставі довідки про присвоєння адреси та технічного паспорту. Таке оформлення права власності було здійснене у спрощеному порядку, для будинків, які були побудовані до 2000 року. Вказаний будинок будувався на земельній ділянці, яка була приватизована і передана ОСОБА_2 , в результаті чого він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2012 року. Самої копії державного акту в них не має, але є наявний запис в реєстрі речових прав. За таких обставин, вони вважають, що по перше, земельна ділянка є особистою приватною власністю відповідно до ст.57, ст.60 Земельного кодексу України і вона не може підлягати розділу. З приводу будинку, то тут необхідно встановити коли саме був побудований вказаний будинок. Якщо мова йде про те, що будинок був побудований у 2019 році, коли на нього отримано право власності, тоді його було побудовано на час окремого проживання сторін. Якщо говорити про те, що право власності на будинок було набуте в момент його побудови, тоді необхідно встановити коли саме було побудовано будинок, оскільки сторони з 1967 року перебували у шлюбі, потім декілька років не перебували у шлюбі, потім знов уклали шлюб. Це важливо для встановлення того, чи є цей будинок сумісною власністю. З даних які вона має від свого довірителя, вказаний будинок був побудований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_5 , на разі має назву Перемоги. Будинок будувався за рахунок колгоспу. Будувався для проживання батьків ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , 1917 року народження, та ОСОБА_11 , 1912 року народження. В подальшому у 1980 році, колгосп забрав собі цей будинок і взамін передав інший будинок, який вже був збудований на вказаній земельній ділянці, його було поділено та присвоєно дві адреси. Таким чином саме побудування вказаного будинку, не здійснювалось вказаним подружжям. Документального підтвердження цьому в неї не має. Це був обмін будинком, який належав батькам і в подальшому там проживали батьки разом з подружжям, і після смерті батьків, в будинку продовжили проживати тільки подружжя. Тому вони вважають, що вважати це спільним сумісним майном не можна. Крім того, навіть якщо б позов в цій частині підлягав задоволенню в будь якому випадку необхідно врахувати обов`язкову долю, оскільки відповідно до ст. 1241 ЦК України, непрацездатні, вдова, вдовець спадкують не залежно від змісту заповіту половину частки, яка б належала кожному з них в разі спадкування за законом. Це не є спільним майном подружжя, крім цього вона вважає, що не можна визнавати право за померлою особою. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, тут необхідно зазначити наступне. В цивільному законодавстві міститься призумція правомірності правочину, для того щоб визнати правочин недійсним, необхідно виконати умови ст.203, ст.215 ЦК України. Правочин має не відповідати нормам права, або порушувати якусь із норм права цивільного кодексу або іншої норми права. В даному випадку позовна заява не містить жодної норми яка була порушена при укладені цього договору. Крім того, посилання на те, що нотаріус мав би отримати згоду другого подружжя, а другий із подружжя на той час був померлий і шестимісячний строк після його смерті вже пройшов, таким чином нотаріус не мав би отримувати згоду. Крім того звертає увагу суду на той факт, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не має договірних відносин, в такому випадку не може застосовуватись зобов`язання правового захисту права.

Відповідач ОСОБА_2 зазначив, що перший будинок побудований 1959 - 1960 роках, що до його вибуття до армії. 02 лютого 1964 році він одружився. Оскільки будинок був красивий, колхоз запропонував побудувати їм інший будинок, а на місті їх будинку побудувати торгівельний комплекс. Через деякий час вони погодились. Новий будинок будував колгосп 1984 році, ні він, ні його дружина нічого не будували та не робили, вони переїхали там жити. Їм цей будинок подарував колгосп та в подальшому були оформлені документи, так що ОСОБА_12 до цього будинку не має жодного відношення, оскільки на неї були оформлені паї, відданні будівельні матеріали. Перший будинок будували батьки, в другий будинок вони переїхали разом із батьками, де його батьки і померли. Переїхали до спірного будинку у 1984 році, всі документи на будинок оформлювали на його ім`я колхозом. З дружиною прожив із часу одруження до дня її смерті. За час спільного проживання у будинку нічого не робили, все робив колхоз. Будинок будували в огороді, на земельній ділянці яка ще належала його дідові. Приватизували земельну ділянку у 2012 році, коли всі оформлювали свої права на землю. Договір дарування оформив на ОСОБА_3 , оскільки пішов спір, ОСОБА_8 хотіла будинок, він розсердився та пішов оформив договір дарування на ОСОБА_3 , однак це питання було вирішено раніше. Він не оформив у 2012 році, оскільки все було добре, спору не було. Будинок подарував ОСОБА_3 2 роки тому.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що різниця між 1984 та 2019 році у реєстрації будинку виникла, оскільки відсутня була необхідність в оформленні будинку. Перший будинок був побудований 1969 році ( ОСОБА_13 ), другий будинок у 1984 році по АДРЕСА_4 , колгоспом 22 з`їзду, є лише записи домової книги. Жив та виріс він по АДРЕСА_5 . 1981 році вступив до інституту, і у 1984 році був переїзд до нового будинку по АДРЕСА_4 . Вся родина переїхала жити до нового будинку. Будинок будувала будівельна бригада 22 з`їзду колгоспу. ОСОБА_4 переїхала до позивачки у 2019 році, у 2017 році в неї був інсульт, у 2020 році померла. Коли оформлювали технічний паспорт на будинок ОСОБА_4 жила вже в м.Ізмаїлі. В 1964 році батьки зареєстрували шлюб і мати проживала за адресою АДРЕСА_5 , а після 1984 року за адресою АДРЕСА_4 . Що мати заробляла він не знає, працювала у сільпо на різних посадах. Спірна земельна ділянка належала батькам ОСОБА_2 , і на цій ділянці було побудовано спірний будинок. На підставі чого батьки ОСОБА_2 отримали право на земельну ділянку він не знає. Права на земельну ділянку оформили у 2012 році, оскільки раніше не було необхідності у цьому. Оформлював документи на спірний будинок на батька він, як на основного власника будинку.

Свідок ОСОБА_14 показала суду, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 будували будинок. Їм у цьому допомагали родичі та знайомі. У 1964 році в них народився син ОСОБА_15 , а у 1968 році донька ОСОБА_16 . Коли діти ходили до школи, вони жили у цьому будинку, жили аж до повноліття. ОСОБА_4 працювала завідуючою магазином приблизно до 1980 року, потім деякий час вона працювала бухгалтером, і згодом знову завідуючою магазином. На разі в цьому будинку мешкає сам один ОСОБА_2 .. Приблизно з 2019 року, ОСОБА_4 не мешкала у цьому будинку, так як її до себе забрала донька ОСОБА_17 , після того, як в останньої стався інсульт. У 2020 році ОСОБА_4 померла. ОСОБА_2 іноді зустрічає у церкві. Що стосується ОСОБА_18 , то вона його не бачила вже давно.

Свідок ОСОБА_19 показав суду, що у 1989 році він одружився з ОСОБА_20 . Коли вони одружувались, будинок вже був збудований. Саме з того часу, з 1989 року він знає сім`ю ОСОБА_2 . Поки теща була жива, вони жили разом з чоловіком у будинку за адресою: АДРЕСА_4 . Після одруження ОСОБА_1 переїхала до м. Ізмаїл, а ОСОБА_3 жив в м. Одесі. Дружина забрала до них свою матір ОСОБА_4 приблизно за 2,5 роки до її смерті, вона хворіла, не ходила, була після інсульту. Після смерті тещі, його вигнали з цього будинку в с. Кулевча. Ще за життя тещі, вони завжди приїздили до батьків в с. Кулевча, допомагали їм, навідували їх.

Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, свідків, оцінивши наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони гуртуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі та дійшов до таких висновків.

Як вбачається з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_3 виданого 12 грудня 1995 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, прізвище, ім`я, по батькові позивачки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 01 лютого 1964 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище сторін « ОСОБА_6 ».

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 мають спільних дітей, доньку - ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5 від 29 жовтня 1968 року (а.с.11 т.1).

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 25 листопада 1989 року серії НОМЕР_6 ОСОБА_21 зареєструвала шлюб з ОСОБА_19 та змінила прізвище на « ОСОБА_22 » (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_7 від 26 листопада 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повторно уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище сторін « ОСОБА_6 » (а.с.14).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-020, підставою виникнення права на земельну ділянку площею 0,2497 га є рішення сесії Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області від 31 серпня 2010 року №699-V.

Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №701427 від 07 червня 2012 року, за актовим записом №00937, земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0221, загальною площею 0,2497 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На зазначеній земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0221 побудовано будинок, який відповідно до Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №240608065 від 15 січня 2021 року, державна реєстрація якого відбулась 06 червня 2019 року на підставі виписки із погосподарської книги, серії та номер: 502, виданої 31 травня 2019 року, видавник: Кулевчанська сільська рада; Довідки про присвоєння адреси, серія та номер: 1163, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Кулевчанська сільська рада (а.с. 112-114, т.1).

Відповідно до книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: АДРЕСА_4 за 1986-1990 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 , діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_21 (а.с. 30-32 т.1).

Відповідно до копії книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги №6 за 1991-1995, 2006-2010 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 (а.с.27-28, т.1).

Відповідно до копії книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги №6 за 1996-2000 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 , син: ОСОБА_3 та ОСОБА_23 (а.с. 29, т.1).

Відповідно до копії книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги №6 за 2001-2005 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 , син: ОСОБА_3 (а.с.25-26, т.1).

Відповідно до книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Свято-Миколаївська (Перемоги) №6 за 2016-2020 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , вибула 02 липня 2019 року до м.Ізмаїл (а.с.33-34 т.1).

26 квітня 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все що на день смерті буде належати їй, та на що за законом вона матиме право ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в реєстрі за номером 909 (а.с.15, т.1).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_8 від 04 січня 2020 року виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 76 років (а.с.35).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне їй майно.

Судом досліджено копію спадкової справи № 50/2020 щодо майна померлої ОСОБА_4 , з якої вбачається, що ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та на підставі її заяви приватним нотаріусом Єфимовою Т.І., 25 червня 2020 року відкрито спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_4 № 50/2020, і 20 липня 2020 року видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 2020 року на земельну ділянку площею 4,52 га, кадастровий номер :01:001:0864 та на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер :01:002:0040 (а.с.52-107).

Листом приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І. від 10 жовтня 2020 року №347/02-14 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с.19).

Відповідно до довідки Кулевчанської сільської ради від 06 жовтня 2020 року №1381, адресна нумерація №6, АДРЕСА_1 та на теперішній час існує і відповідає дійсності.

Відповідно до договору дарування від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 передав у безоплатну власність ОСОБА_3 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2497 га з кадастровим номером :02:001:0221 (а.с. 34-35, т.2).

Судом досліджено документи, які стали підставою для посвідчення Договору дарування від 23 жовтня 2020 року за реєстровим №946 (т.2 а.с.33-76).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони до суду заяв та клопотань не надали.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За змістом статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до Закону України від 11 січня 2011 року № 2913 Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України від 17 травня 2012 року № 4766 Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, який набрав чинності 12 червня 2012 року.

Отже, з урахуванням наведених змін до СК України, правовий режим приватизованого державного земельного фонду змінювався.

При цьому лише в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із державного земельного фонду, у тому числі приватизації, визнавалось спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності дружини або чоловіка, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18) та від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/6318/17 (провадження № 61-833св20).

Отже, у період з 08 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року приватизована одним із подружжя земельна ділянка вважалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Частинами першою, другою статті 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно із статтею 89 ЗК України земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, в тому числі подружжя.

За приписами частини першої статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Частиною 2 статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Норми статті 120 ЗК України закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

У пункті 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15, постанові Верховного Суду від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17.

З наданої суду та дослідженої в судовому засіданні книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги №6 в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_4 та їх діти у відповідні періоди, а також мається допис колгоспний двір.

Чинне законодавство не містить визначення поняття «колгоспний двір». З прийняттям Закону України «Про власність» від 07 лютого 1991 року, який втратив чинність 20 червня 2007 року, колгоспний двір припинив своє існування. З Цивільного Кодексу Української PCP вилучені норми, що встановлювали його статус (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року № 3718 - XІІ, який набрав чинності з 18 січня 1994 року). Колгоспний двір до цього визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР, 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69).

Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади.

Відповідно до абзацу другого пункту 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Члени колгоспу, які працюють у міжгосподарських організаціях, відносяться до суспільної групи колгоспників.

Як встановлено судом, в період перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , побудувано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами.

Державна реєстрація земельної ділянки, яка розташована за аресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2497 га, кадастровий номер :02:001:0221, відбулась 07 червня 2012 року, тобто за час перебування відповідача ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , у зв`язку із чим суд відхиляє доводи представника відповідача щодо того, що режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок не поширюється.

Спірний житловий будинок введено в експлуатацію та право власності на нього зареєстровано 06 червня 2019 року, в період шлюбу сторін.

Таким чином, узагальнюючі та враховуючи вищевикладене, а саме: час фактичного будівництва будинку та його завершення (1984 рік), час приватизації земельної ділянки, та здійснення реєстраційних дій щодо майна, судом встановлено, що на спірне майно поширюється режим спільного сумісного майна. При цьому під час розгляду судом справи відповідач ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Твердження відповідача та його представника про те, що ОСОБА_2 є єдиним власником спірного будинку, як на час його будівництва та завершення, так і час реєстрації земельної ділянки та будинку, належними і допустимими доказами не підтверджені.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування роз`яснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19), від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), зроблено висновок про те, що визначення судом частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлими не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.

Таким чином, вимога про визнання за ОСОБА_4 , в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не узгоджуються з вимогами законодавства та не є належним способом захисту порушених прав відповідно до статті 16 ЦК України.

Разом з тим, оскільки відповідачем та його представником презумпція спільності майна подружжя під час розгляду справи не спростована, суд дійшов до висновку про те, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина також щодо 1/2 частки у праві власності на спірний житловий будинок, побудований ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у шлюбі.

За загальним правилом частини другої статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Наведена норма за аналогією закону підлягає застосуванню і до визначення розміру частки у майні, що є у спільній сумісній власності, без його поділу.

Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Із пенсійного посвідчення № НОМЕР_9 , виданого Пенсійним фондом України 12 січня 2010 року суд встановив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є пенсіонером за віком.

Згідно з частиною третьою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги за законом (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Заповіт ОСОБА_4 є чинним, не оспорений та нескасований.

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2019 року в справі № 510/350/16-ц (провадження № 61-19810св18) вказано, що «право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Аналіз абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України дозволяє стверджувати, що зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині можливе з урахуванням (а) характеру відносин між спадкоємцями і спадкодавцем; (б) наявності інших обставин, що мають істотне значення (зокрема, ними може вважатись тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні відносини, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця, тощо). Позбавлення особи права на обов`язкову частку судом ЦК України не передбачено, хоча особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування відповідно до статті 1224 ЦК України».

Судом встановлено, що на час відкриття спадщини, відповідач ОСОБА_2 був пенсіонером, досяг 79 років, тому відповідно до статті 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку у спадщині, після померлої ОСОБА_4 дружини, тобто на половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, та яка становить 1/8 частину житлового будинку від частки ОСОБА_4 (1/2:2=1/4:2=1/8), в свою чергу частка позивачки ОСОБА_1 становить 3/8 (1/4+1/8) часток спірного житлового будинку. Відповідач ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини не звертався. На час смерті ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , права на обов`язкову частку не має.

Щодо визнання недійсним договору дарування від 23 жовтня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_2 подаровано ОСОБА_3 будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до положень ч. 1 ст.317, ч. 1 ст.319 ЦК України саме власникові належить повноваження розпорядження його майном.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначала, що ОСОБА_2 не мав права відчужувати спірний будинок, позбавляючи її права на частку у спадщині.

Листом приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І. від 10 жовтня 2020 року №347/02-14 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно.

Відповідно до договору дарування від 23 жовтня 2020 року ОСОБА_2 передав у безоплатну власність ОСОБА_3 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2497 га з кадастровим номером :02:001:0221.

При цьому, згідно поданої заяви ОСОБА_2 він підтвердив факт, що з 04 січня 2020 року житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не є об`єктом сумісної власності подружжя та є його особистою приватною власністю, особи, які б могли поставити питання про визначення за ними власності на відчужувану земельну ділянку, відсутні.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для позбавлення спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, законних прав на спадкування майна, яке є предметом оспорюваного правочину.

Дарувальник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь іншої особи під час оформлення спадкових прав іншим спадкоємцем щодо цього майна, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно особи, яка претендує на це майно. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору дарування недійсним, спрямованого на позбавлення спадкоємця права на спадкове майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Також, відповідно до висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року в справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18), при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Оскільки на день укладання договору дарування ОСОБА_2 був власником лише половини частки спірного будинку, інша частина якого увійшла до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , та ОСОБА_1 в установлений законом строк подала заяву на прийняття спадщини після смерті матері та частково її прийняла, ОСОБА_2 не мав права на розпорядження цією часткою будинку. Розпорядившись цілим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2497 га з кадастровим номером :02:001:0221, ОСОБА_2 , порушив право власності ОСОБА_1 на належну їй частину будинку, як на спадкове майно спадкоємця ОСОБА_4 .

За таких обставин, враховуючи те, що в наслідок укладання між відповідачами оспорюваного правочину, позивачка позбавлена можливості реалізувати свої права як спадкоємця після смерті своєї матері на зазначений житловий будинок з господарськими спорудами, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Таким чином, на підставі вище викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про визнання за позивачкою права власності на 3/8 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими спорудами за вищевказаною адресою від 23 жовтня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №946.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 13, 81, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в особі її представника адвоката Манової Інни Миколаївни до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визначення частки померлої спадкодавці у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання договору дарування недійсним, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №946.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий 12 грудня 1995 року Ізмаїльським МВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: Манова Інна Миколаївна, свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю ОД № 003515, видане 21 листопада 2018 року, адреса для листування: 68200, смт Сарата, вул. Чкалова, 15 Білгород-Дністровського району Одеської області.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_11 , виданий 10 липня 1997 року Саратським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: ОСОБА_24 , свідоцтво на право на зайняття адвокатською діяльністю № 002754, видане 18 листопада 2015 року, адреса для листування: 65049, м.Одеса, вул. Фонтанська дорога, 47, оф.16.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_12 , виданий Саратським РВ УМВС України в Одеській області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_13 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Повний текст складено 02 травня 2023 року.

Суддя К. Ю. Рязанова