Дата документу 08.02.2023 Справа № 310/8989/20
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 310/8989/20 Головуючий у 1-й інстанції: Богомолова Л.В. Провадження №22-ц/807/72/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кримської О.М., Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника, адвоката Гришина Станіслава Володимировича, ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 грудня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гришина Станіслава Володимировича до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, зустрічного позову ОСОБА_2 в особі адвоката Дубкова Артема Володимировича до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та розірвання договору, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гришина Станіслава Володимировича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним і застосування наслідків недійсності правочину.

В обґрунтування позову зазначено, що 01 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено інвестиційний договір будівництва об`єкта № 0101/10.

Об`єктом будівництва, згідно п. 1.1.1 Договору, є житловий будинок з апартаментами для відпочиваючих, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,1000 га житлової забудови з кадастровим номером :08:008:0255, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 2017 року, засвідченого приватним нотаріусом Романченко Віталієм Володимировичем та зареєстрованого в реєстрі за №1856. Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого в реєстрі Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області 19.04.2018 року, за номером ЗП 563.

Інвестицією, згідно до п. 1.1.3 Договору, - є грошові кошти у розмірі 1 400 000,00 (один мільйон чотириста тисяч гривень, 00 копійок) гривень, що еквівалентно за курсом Національного банку України (далі-НБУ) на дату укладання Договору складає 50 000,00 доларів США.

Згідно з п. 2.1 Договору предметом цього Договору є інвестиційна участь Інвестора у будівництві житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, внаслідок здійснення якої Інвестор має право отримати у власність Об`єкт інвестицій, в порядку і на умовах визначених цим Договором.

Вважає інвестиційний договір будівництва об`єкта недійсним, виходячи з такого:

1) Зміст правочину суперечить нормам Закону України «Про інвестиційну діяльність».

Так, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход та/або досягається соціальний та екологічний ефект.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об`єктів визначаються виключно законами.

Аналогічний порядок, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами визначенні Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», згідно до ст. 2 якого фінансування будівництва - це використання управителем отриманих в управління коштів на спорудження об`єктів будівництва за умовами договору. Управителем є фінансова установа яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством та отримала в установленому порядку дозвіл/ліцензію. Установниками управління майном є особа, яка передає майно управителю в довірчу власність на підставі договору управління майном.

Позивачем, відповідно до п. 1.1.1 Договору, інвестування направлене на будівництво саме житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, тому при укладенні Договору сторонами не враховані вимоги чинного, на той момент, законодавства України, зокрема ч. 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», тобто позивачем здійснено інвестування в будівництво житлового будинку в спосіб, не передбачений Законом.

Інвестиційний договір є правочином, який направлено на залучення коштів позивача, в якості інвестиції, для будівництва відповідачем житлового будинку, а тому вказаний Договір має відповідати вимогам законодавства України, яке регулює провадження інвестиційної діяльності.

Таким чином, інвестиційна діяльність, яка мала місце між сторонами, суперечить нормам Закону, оскільки відповідачем залучені інвестиційні кошти від позивача, як фізична особи, без створення будь-яких фондів чи випуску цільових облігацій.

3) Інвестиційний договір будівництва об`єкта є недійсним, оскільки зміст правочину суперечить нормам Земельного та Водного кодексів України.

З вимого ч.2 ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст. 4 Водного кодексу України, п. б ч. 1 ст. 58, ч.3 ст.62 Земельного кодексу України, ст. 88, 90 Водного кодексу України вбачається, що у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

Як вбачається з кадастрової мапи, земельна ділянка з кадастровим номером :08:008:0255 перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря (приблизно 350 метрів) і належить до земель водного фонду, для яких встановлений особливий режим використання.

Укладення Інвестиційного договору, який передбачає здійснення будівельних робіт на земельній ділянці в межах прибережної захисної смуги, суперечить вимогам чинного законодавства України.

З цих підстав Інвестиційний договір будівництва об`єкта 0101/10 від 01 жовтня 2018 року суперечить нормам законодавства, а тому просить визнати недійсним повністю з моменту укладання Інвестиційний договір будівництва об`єкта № 0101/10 від 01 жовтня 2018 року укладений, між Громадянкою України ОСОБА_2 (Забудовник) та Громадянкою України ОСОБА_1 (Інвестор).

Враховуючи недійсність Договору, ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 безпідставно набутих нею грошових коштів в розмірі 1 400 000 гривень; інфляційні збитки в розмірі 84 560,00 гривень за період з 05 лютого 2019 року по 20 листопада 2020 року, відсотки (3% річних) за користування грошовими коштами в розмірі 75 267.68 гривень за період з 05 лютого 2019 року по 20 листопада 2020 року. Крім того, просить стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати на сплату судового збору в сумі 10 510, 00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000, 00 грн.

У січня 2021 року ОСОБА_2 в особі адвоката Дубкова Артема Володимировича звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та розірвання договору.

В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 01 жовтня 2018 року ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 з другої сторони уклали договір купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно, який сторони назвали - «інвестиційний договір будівництва об`єкта» (надалі Договір).

Згідно п 1.1.1. Договору адреса новоствореного майна - об`єкта будівництва: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,1000 га з кадастровим № :08:008:0255, що належить ОСОБА_2 .

Відповідно до н. 1.1.2. Договору Покупець отримує майнові права на нерухоме майно, а саме:

Номер - 120, поверх - перший, кількість кімнат - одна, площею 13,8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2.3 м2; тераса площею 1.6 м2, загальна проектна площа - 20,5 м2;

Номер - 124, поверх - перший, кількість кімнат - одна, площею 13,8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2,3 м2; тераса площею 1,6 м2, загальна проектна площа - 20,5 м2;

Номер - 128, поверх - перший, кількість кімнат - одна, площею 13,8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2,3 м2; тераса площею 1.6м. загальна проектна площа - 20.5 м2;

Номер - 220. поверх - другий, кількість кімнат - одна, площею 13.8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м ; тамбур площею 2,3 м ; тераса площею 1.6 м2, загальна проектна площа - 20.5 м2;

Номер - 224, поверх - другий, кількість кімнат - одна, площею 13.8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2.3 м2; тераса площею 1,6 м, загальна проектна площа - 20,5 м2.

Відповідно до п. 1.1.3. вартість Договору складає 1 400 000,00 грн.

Відповідно до аб. 2 п. 1.1.5. Договору загальна проектна площа в частині майнових прав Покупця складає 102,5 м2.

Згідно п. 5.6. Договору оформлення та реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна здійснюється за рахунок Покупця

Згідно п. 6.2.6. Договору Покупець зобов`язаний відшкодувати Продавцю витрати з виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до технічного паспорту, інвентаризаційна справа № 1153, від 04 квітня 2020 року, на житловий будинок з апартаментами для відпочиваючих по АДРЕСА_1 виготовлений ТОВ «Інвара», виконавець технік з інвентаризації нерухомого майна О.П. Жданович кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 001824 від 22 березня 2013 року всі будівельні - монтажні роботи завершено, об`єкт нерухомого майна підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

На об`єкті нерухомого майна відповідно до договорів на комунальні послуги здійснюється водопостачання, водовідведення та електропостачання, що підтверджується договором №2200588 про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 27 серпня 2020 року (а.с.176-180 т.1), договором №1710- 1773 про приєднання до електричних мереж .

23 липня 2020 року, ОСОБА_2 через центр надання адміністративних послуг у м. Запоріжжя звернулась до департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізької області з Декларацією про готовність об`єкта нерухомого майна до експлуатації.

Отримавши зауваження від департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізької області щодо не повноти складання відповідної Декларації, ОСОБА_2 21 грудня 2020 року повторно звернулась до відповідного департаменту з Декларацією після усунення недоліків, наразі відповіді від Департаменту ОСОБА_2 не отримано.

Протягом літа 2020 року ОСОБА_1 на постійній основі перебувала разом з своєю родиною на новостворенім об`єкті не рухомого майна, при цьому не сплачувала за комунальні послуги, не сплачувала за додаткове обладнання, в тому числі в частині оплаті: витрат пов`язаних з виготовлення технічної документації.

Вважає, що правочин є удаваним, тому просить суд застосувати наслідки удаваного правочину з тих підстав, що у даному випадку існують два правочини: один - удаваний, а

інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Таким чином, правовідносини, які склалися за спірним правочином за своєю правовою природою відноситься до купівлі-продажу майнових прав, що свідчить про удаваність інвестиційного договору як правочину.

Просить визнати Договір 0101/10 від 01 жовтня 2018 року, укладений між сторонами удаваним, при розгляді справи застосувати наслідки удаваного правочину, а також просить розірвати Договір 0101/10 від 01 жовтня 2018 року, укладений між сторонами в порядку пункту 7.9. Договору.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 грудня 2021 року в задоволені позову ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гришина Станіслава Володимировича відмовлено.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 в особі адвоката Дубкова Артема Володимировича відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Гришина Станіслава Володимировича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставитн, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 грудня 2021 року в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним і застосування наслідків недійсності правочину і ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити первісний позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції визнав, що укладений між сторонами правочин є саме інвестиційним договором будівництва житлового будинку. Однак, суд проігнорував те, що зміст укладеного правочину суперечить ч.3 ст.4 Закону України «Про інвестиційну діяльність», а тому є недійсним в силу статей 203,215 ЦК України. Вимоги Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомості» регулюють відносин між фізичними особами щодо інвестування будівництва житлових об`єктів. Укладений між сторонами правочин регулюється саме вищезазначеними законами. В правовідносинах, що склались між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порушено суб`єктний склад, оскільки управителем грошових коштів є фізична особа, а не фінансова установа з відповідною ліцензією. Вказане свідчить про пряме порушення з боку забудовника вимог здійснення інвестиційної діяльності і як наслідок недійсності укладеного правочину. Фактично, позивачем здійснено інвестування в будівництво житлового будинку в спосіб, не передбачений Законом. Як наслідок, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 інвестиційний договір будівництва, порушує права Інвестора.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 різницю між понесеними витратами на професійну правничу допомогу у сумі 42000 грн.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 клопотання про стягнення судових витрат з відповідними доказами були надані у строки відповідно ЦПК України, прийнятті судом першої інстанції та долучені до матеріалів справи. Відповідно до акту № 1 від 01 грудня 2011 року ОСОБА_2 сплачена сума 45000 грн за правничу допомогу за первісним позовом. Натомість витрати ОСОБА_1 - відповідача за зустрічним позовом складають 3000 грн. Отже, виходячи з положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 42000 грн (45000-3000).

Відзиву на апеляційні скарги в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи через своїх представників, адвоката ГришинаС.В., що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, судової повістки ( т. 3 а.с. 42), судова повістка представнику ОСОБА_2 , адвокату Дубкову А.В. була доставлена на електронну пошту ( т. 3 а.с.39 ) до апеляційного суду не з`явилися. На адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи, оскільки вона знаходиться за межами України, а у її представника, адвоката Гришина С.В. зупинено свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю ( т. 3 а.с. 47-54).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що Європейський суд з прав людини у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain", рішення від 7 липня 1989 року, заява №11681/85, п. 35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Оскільки учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи через своїх представників, адвокатів Гришина С.В., Дубкова А.В., про обізнанність судового засідання, яке призначено на 08 лютого 2023 року на 14 годину ОСОБА_1 обізнана, про що свідчить її клопотання про віцдкладення розгляду даної справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 реалізували своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційних скаргах, та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), справа в провадженні апеляційного суду перебуває з 17 лютого 2022 року, неодноразово розгляд справи було відкладено за клопотаннями представника ОСОБА_1 , адвоката Гришина С.В. та представника ОСОБА_2 , адваката Дубкова А.В. ( т. 2 а.с. 219-220, а.с. 246, т. 3 а.с. 33) апеляційний суд вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності учасників справи, які належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, відмовивши у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи. При цьому, колегія суддів зауважує, що у ОСОБА_1 в суді першої інстанції, крім представника, адвоката Гришина С.В. її інтереси представляв представник, адвокат Сідельникова О.Л. ( т. 2 а.с. 3-4), що свідчить про те, що остання могла скористатися послугами адвоката Сідельникової О.Л. щодо захистів своїх інтересів в суді апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору про інвестиційну діяльність сторони обумовили всі істотні умови договору, необхідні для його укладення. Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що при укладенні Договору сторонами не враховані вимоги ч. 3 ст. 4 Закону України «Про інвестиційну його діяльність», здійснено інвестування в будівництво житлового будинку в спосіб, не передбачений Законом, є помилковим. Велика Палата Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі №916/4644/15 (провадження № 12-114гс18) зробила висновок про правову природу інвестиційного договору, встановивши, що Інвестиційний договір як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмета і цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном).Твердження позивача ОСОБА_1 за первісним позовом про те, що Договір є недійсним, тому що зміст правочину суперечить нормам Земельного та Водного кодексів України, є необгрунтованим з огляду на рішення № 40 восьмої сесії Бердянської міської ради Запорізької області VIII скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянська Запорізької області» від 15 березня 2021 року. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним, суд першої інстанції виходив з того, що остання не довела наявність умислу з певним спрямуванням волі у неї та відповідача за зустрічним позовом про те, що оспорений договір не передбачав реального настання правових наслідків, обумовлених умовами правочину та не було вчинено дій, встановлених вказаним договором. Жодного доказу того, що інвестиційний договір будівництва об`єкта 0101/10 від 01 жовтня 2018 року укладений сторонами для приховання іншого правочину купівлі-продажу майнових прав, суду не надано. Також, судом зазначено, що оскільки у задоволені позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст.141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про визнання договору про інвестиційну діяльність недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, щодо вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу. В частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору удаваним правочином та про розірвання договору рішення суду не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

З висновками суду першої інстанції, що є предметом апеляційного оскарження колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист правлюдини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 за первісним позовом, чоловіки яких між собою є двоюрідними братами, на земельній ділянці 0,1000 га з кадастровим номером :08:008:0255, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 вирішили побудувати житловий будинок з апартаментами для відпочиваючих, у зв`язку з чим уклали між собою договір під назвою «Інвестиційний договір будівництва об`єкта 0101/10».

Так, 01 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений Договір під назвою «Інвестиційний договір будівництва об`єкта 0101/10», предметом якого є інвестиційна участь Інвестора у будівництві житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, внаслідок здійснення якої Інвестор має право отримати у власність об`єкт інвестицій в порядку і на умовах, визначених цим договором (т. 1 а.с.13-14 ).

Відповідно до умов інвестиційного договору позивачка ОСОБА_2 за первісним позовом є інвестором.

Згідно до п. 1.1.1 Договору об`єктом будівництва є житловий будинок з апартаментами для відпочиваючих, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,1000 га житлової забудови з кадастровим номером :08:008:0255, що належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2017 року, засвідченого приватним нотаріусом Романченко Віталієм Володимировичем та зареєстрованого в реєстрі за №1856.

Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстроване в реєстрі Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області 19.04.2018 року, за номером ЗП 563.

Відповідно до п. 1.1.2. договору об`єкт інвестування - визначена Договором у житловому будинку з апартаментами для відпочиваючих, яку Інвестор отримує у загальну пайову власність після внесення Інвестиції, завершення будівництва і введення будинку в експлуатацію. Об`єкт інвестицій - апартаменти для відпочиваючих в житловому будинку, що має наступні попередні проектні характеристики:

Номер - 120, поверх - перший, кількість кімнат - одна, площею 13,8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2.3 м2; тераса площею 1.6 м2, загальна проектна площа - 20,5 м2;

Номер - 124, поверх - перший, кількість кімнат - одна, площею 13,8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2,3 м2; тераса площею 1,6 м2, загальна проектна площа - 20,5 м2;

Номер - 128, поверх - перший, кількість кімнат - одна, площею 13,8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2,3 м2; тераса площею 1.6 м2; загальна проектна площа - 20.5 м2;

Номер - 220, поверх - другий, кількість кімнат - одна, площею 13.8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2,3 м2; тераса площею 1.6 м2, загальна проектна площа - 20.5 м2;

Номер - 224, поверх - другий, кількість кімнат - одна, площею 13.8 м2; до складу апартаменту входить санвузол площею 2,8 м2; тамбур площею 2.3 м2; тераса площею 1,6 м2, загальна проектна площа - 20,5 м2.

Відповідно до п. 1.1.3 договору інвестицією є грошові кошти у розмірі 1 400 000,00 гривень, що еквівалентно за курсом НБУ на дату укладання Договору складає 50 000,00 доларів США.

На виконання умов укладеного договору позивачка за первісним позовом ОСОБА_1 сплатила суму коштів в розмірі у розмірі 1 400 000,00 (один мільйон чотириста тисяч гривень, 00 копійок) гривень, що еквівалентно за курсом НБУ на дату укладання Договору 50 000,00 доларів США.

Відповідно до п.4.2.1. Договору, ціна договору не є остаточною та буде остаточно встановлена Забудовником після здійснення інвестором остаточних розрахунків за фактичну загальну площу об`єкта інвестування.

Відповідно до п. 2.2 договору Забудовник є землекористувачем і замовником будівництва й організовує інвестування будівництва, зокрема шляхом виконання зобов`язань, визначених цим Договором.

Відповідно др п. 2.4 договору Забудовник зобов`язується організувати спорудження та забезпечити введення в експлуатацію об`єкту будівництва, здійснити закріплення за Інвестором об`єкту інвестування, а також передати Інвестору об`єкт інвестивування, а інвестор, в свою чергу, зобов`язується здійснити відповідне фінансування об`єкту інвестування на умовах, в порядку та строки, що передбачені договором.

На підставі зазначеного інвестиційного договору, на земельній ділянці 0,1000 га житлової забудови з кадастровим номером :08:008:0255, що належить ОСОБА_2 , останньою було здійснено будівництво житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, в тому числі з номерами №№ 120,124, 128, 220, 224 у складі вказаного житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих і вказане будівництво знаходиться на стадії введення побудованого будинку в експлуатацію.

Як вбачається з кадастрової мапи, земельна ділянка з кадастровим номером :08:008:0255 перебуває в межах прибережної захисної смуги Азовського моря (приблизно 350 метрів) і належить до земель водного фонду, для яких встановлений особливий режим використання.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Перевіряючи правильність застосування судами першої інстанції норм права при вирішенні спору апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

Принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше, можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору), по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: 1) існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; 2) заборона випливає із змісту акта законодавства; 3) така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Під вимогами положень актів цивільного законодавства, від яких сторони в договорі не можуть відступити, слід розуміти імперативні приватно-правові.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Закон України "Про інвестиційну діяльність" визначає загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності на території України.

Статтею 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" зазначено, що інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих ("ноу-хау"); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Відповідно до ч.1. ст. 2 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність провадиться на основі інвестування, що здійснюється громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності.

Згідно з ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" об`єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об`єкти власності, а також майнові права.

Частиною 1 та 2 статті 5 Закону України "Про інвестиційну діяльність" встановлено, що суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Інвестори - суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування.

Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. За рішенням інвестора права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результатами їх здійснення можуть бути передані іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Взаємовідносини при такій передачі прав регулюються ними самостійно на основі договорів. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Статтею 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" передбачено, що основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

Інвестиційний договір, як окремий вид цивільно-правових договорів, може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмету та цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном). Відтак, зазначений договір передбачає як грошові, так майнові права (обов`язки) сторін договору (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2019 у справі № 916/4644/15, пункти 7.10 - 7.13).

При недодержанні договірних зобов`язань суб`єкти інвестиційної діяльності несуть майнову та іншу відповідальність, передбачену законодавством України і укладеними договорами (стаття 20 Закону України "Про інвестиційну діяльність".

Дослідивши зміст інвестиційного договору та враховуючи те, що він передбачає будівництво житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці 0,1000 га житлової забудови з кадастровим номером :08:008:0255, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний правочин за своєю правовою природою є змішаним та може містити елементи різних договорів, зокрема, і підряду, тому відповідно до норм статті 628 Цивільного кодексу України до правовідносин, що склались між сторонами, застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Встановивши обставини укладення оспорюваного інвестиційного договору, який за своєю правовою природою є змішаним та може містити елементи різних договорів, погодження сторонами його істотних умов, у тому числі, що його предметом є інвестиційна участь ОСОБА_1 у будівництві житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, в наслідок здійснення якої остання має право отримати у власнсть об`єкти інвестицій (п.2.1 договору), об`єкти інвестицій ( п.1.1.2 договору), оцінка інвестиції ( п. 1.1.3 договору), порядок виконання договору, передача об`єкту будівництва ОСОБА_1 та оформлення права власності ( п. п. 5,1, 5.6), встановлені права та обов`язки сторін ( п. 6.1, п.6.4 договору), відповідальність сторін ( п.7.1, п.73 договору), а також надавши правову оцінку доводам позивача та наданим на їх підтвердження доказам у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 підписуючи спірний договір підтвердила, що у вказаному договорі обумовлені всі істотні умови договору, необхідні для його укладення. Сторони підтверджують, що вони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, жодна з них не буде посилатися після укладення договору на недосягнення згодом істотних умов договору як на підставу для визнання його неукладеним або недійсним ( п. 10.8 договору).

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що на підставі зазначеного інвестиційного договору, на земельній ділянці 0, 1000 га житлової забудови з кадастровим номером :08:008:0255, що належить ОСОБА_2 , останньою було здійснено будівництво житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих, в тому й числі з номерами № 120,124,128, 220, 224 у складі житлового будинку і вказане будівництво знаходиться на стадії введення побудованого будинку в експлуатацію.

Зазначені обставини позивачем за первісном позовом не спростовані.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що є небгрунтованими доводи позивача про визнання інвестиційнго договору недійсним у зв`язку з тим, що зміст правочину суперечить нормам Земельного та Водного Кодексів України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 14 листопада 2017 року № 51, виданих управління містобудування та архітектури Виконавчого комітету Бердянської міської ради, на будівництво житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих за адресою: АДРЕСА_1 . цільове використання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідає переліку видів використання зони згідно Плану зонування території міста Бедянська, затвердженого рішенням тридцять восьмої сесії Бердянської міської ради VI скликання від 31 травня 2013 року, житлова та рекреаційна зона з переважним розміщенням садибної забудови ( пункт 3. Загальних даних Містобудівних умов та обмежень). Гранична допустима висота згідно намірів забудови складає 10 метрів ( пункт 1. Містобудівних умов та обмежень). Максимально допустимий відсоток забудови складає 75% земельної ділянки ( пункт 2. Містобудівних умов та обмежень) ( т. 1 а.с. 102).

На підставі містобудівних умов та обмежень для проектування об`єкта будівництва від 14 листопада 2017 року № 51, інженером проектувальником Шедько Л.Г. виготовлено робочий прект на будівництво житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих за адресою: АДРЕСА_1 ( т. 1 а.с. 103).

19 квітня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Департаменту Державної архітектирно-будівельної інспекції в Запорізькій області з повідомленням про початок виконання будівельних робіт за класом наслідків ССІ реєстраційний № ЗП 63 ( т. 1 а.с. 104-105).

Наведене свідчить про тре, що ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», отримувала відповідні дозвільні документи та здійснювала будівництво житлового будинку з апартаментами для відпочиваючих відповідно до закону.

Відповідно до Рішенням №40 восьмої сесії Бердянської міської ради Запорізької області VIII скликання «Про затвердження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянська Запорізької області»,розглянувши проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водногофонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянська Запорізької області, розроблений приватним підприємством «Укрзем», керуючись ст.ст. 2, 12, 20, 58-60, 62, 184-186і Земельного кодексу України, ст.ст. 4, 85-88, 90, 95 Водного кодексу України, ст.ст. 1, 19-30, 47 Закону України «Про землеустрій», Законом України «Про Державний земельний кадастр», Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051, ст.ст. 6, 9 Закону України «Продержавну експертизу землевпорядної документації», Законом України «Про охорону земель», постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», постановою Кабінету Міністрів України від 13.05.1996 № 502 «Прозатвердження Порядку користування землями водного фонду», постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 № 2024 «Про правовий режим зон санітарної охорони водних об`єктів», ст. 25, п. 34 ч. 1 ст. 26, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування стає в Україні», ст. 3 Статуту територіальної громади міста Бердянська та на підставі протоколу проведення громадських слухань від 15 березня .2021 року та протоколу проведення засідання постійної комісії з питань архітектури, містобудування, регулювання земельних відносин та екології, від 18 березня 2021 року № 13, беручи до уваги висновок державної експертизиземлевпорядної документації Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, від 26.09.2019 № 3443-19, з метою встановлення меж водоохоронних зон таприбережних захисних смуг на території міста Бердянська Запорізької області, діючи від імені та в інтересах Бердянської міської територіальної громади Запорізької області, Бердянська міська рада вирішила:

1. Затвердити проект землеустрою щодо організації і встановлення меж земель прав» водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянська Запорізької області. 2. Затвердити розмір водоохоронної зони Азовського моря в межах території міста Бердянська Запорізької області площею 597,3367 га.

3. Затвердити розмір прибережної захисної смуги Азовського моря в межах території міста Бердянська Запорізької області площею 597,3367 га з пляжною зоною площею 69,0812 га.

4. Встановити обмеження у використанні земельних водоохоронної зони, прибережної захисної смуги та пляжної зони, відповідно до вимог Земельного кодексу України, Водного кодексу України та проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянська Запорізької області.

5. Рекомендувати власникам, користувачам та орендарям земельних ділянок комунальної власності міста Бердянськ Запорізької області, що увійшли до водоохоронної зони, прибережної захисної смуги та пляжної зони, підтримувати в належному стані та дотримуватись режиму використання їх територій згідно вимог чинного законодавства України.

6. Головному управлінню Держгеокадастру у Запорізькій області внести відповідні зміни до відомостей Державного земельного кадастру про обмеження у використанні земель відповідно до вимог Земельного кодексу України, Водного кодексу України та проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж земель водного фонду та водоохоронних зон в межах міста Бердянська Запорізької області.

Суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно наявні у справі докази, оцінив їх наленість, допустимість, достовірність, достатніть і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов правильного висновку про необхідність відмови у задоволенні первісного позову, рішення в частині якого є предметом апеляційного оскарження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , що суд не стягнув з позивача за первісним позовом витрат на правову юридичну допомогу при розгляді первісного позову у даній справі, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з тим, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні, як первісного так і зустрічного позову, тому є правильні висновки суду, що понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу не підлягають.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Згідно з ч.ч. 1, 13 ст.141 ЦПК Українису довий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційноїчи касаційної інситанції,не пепедаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухввалює нове, цей суд відповідн змінює розподфл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, тому підстав для розподілу судових витрат немає.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Гришина Станіслава Володимировича - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 грудня 2021 року у цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 14 лютого 2023 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Гончар М.С. Кримська О.М.