Справа № 456/4725/21 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/811/2894/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Поліщук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №456/4725/21 за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Поліщук Ірини Миколаївни на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул,-

в с т а н о в и в :

15.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасувати наказ виконувача обов`язків Державного підприємства «Стрийського комбінату хлібопродуктів №1» (далі по тексту ДП « Стрийський КХП №1») від 11.08.2021 про звільнення ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов`язків начальника елеватора ДП «Стрийський КХП №1» з 11.08.2021; стягнути з ДП «Стрийський КХП №1» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 11.08.2021 до дня поновлення на роботі та витрати на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 10.11.2020 року працював на підприємстві виконуючим обов`язки начальника елеватора. Наказом в.о. директора ДП «Стрийський КХП №1» від 11.08.2021 року звільнений з роботи за ст.36 ч.1 п.1КЗпП України. Вважає звільнення з роботи незаконним, так як угоди з директором підприємства про його звільнення з 23.06.2021 року не було досягнуто, його волевиявлення на звільнення з роботи з 11.08.2021 року за ст.36 ч.1п.1 КЗпП Украни не було, заяви з цього приводу він не подавав, в цей період часу з 11.08.2021 року до 17.08.2021 року перебував на амбулаторному лікуванні, вважає звільнення незаконним.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки начальника елеватора Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України з 11 серпня 2021 року на 17 серпня 2021 року.

В задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

В задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Стрийський КХП №1» витрат на правову допомогу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» витрати на правову допомогу в розмірі 3000 /три тисячі/ грн., в задоволенні решти вимог Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» про стягнення витрат на правову допомогу відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник позивача-адвокат Поліщук І.М.

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим. Судом неправильно оцінено докази та обставини справи. Звертає увагу, що згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України звільнення за угодою сторін трудовий договір припиняється у строк визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбуватися лише у випадку , якщо власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди, було волевиявлення двох сторін про звільнення саме з певної дати. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Визначення дати звільнення є необхідною умовою досягнення взаємної домовленості між працівником та роботодавцем з метою дотримання прав та гарантій, встановлених трудовим законодавством. Стверджує, що позивач мав намір звільнитися з 23 червня 2021 року, однак керівник не погодив йому звільнення, а тому він залишився працювати. З 24 червня 2021 року по 08 липня 2021 року позивач перебував на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності, а 09 липня 2021 року приступив до виконання посадових обов`язків та заяви про звільнення з роботи за цей період часу не реєстрував. Висновки суду про те, що позивач повинен був подати заяву про анулювання угоди є помилковими, оскільки позивачу не було відомо, що відповідач заднім числом зареєструє його заяву про звільнення, оскільки позивач продовжував працювати і виконувати свої обов`язки після виходу з лікарняного, а саме з 09 липня 2021 року по 11 серпня 2021 року. Відтак звільнення позивача 11 серпня 2021 року чи як визначено в рішенні суду з 17 серпня 2021 року не є звільненням за угодою сторін , а є розірванням трудового договору з ініціативи власника роботодавця, що може мати місце, але при наявності інших підстав та за іншими статями Кодексу Законів про працю України.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

На виконання вимог ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про день і час слухання справи, що підтверджується довідками про доставку електронного листа.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_1 -адвоката Поліщук І.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на ДП «Стрийський КХП №1» старшим майстром елеватора з 28 жовтня 2020 року, що підтверджується Наказом №24-к від 27 жовтня 2020 року (а.с.6).

Наказом №27-к від 10.11.2020 року в.о. директора ДМ «Стрийський КХП №1» Р.М.Гладій позивача ОСОБА_1 старшого майстра елеватора, переведено на посаду виконуючого обов`язки начальника елеватора з 10.11.2020 року з повною матеріальною відповідальністю. (а.с.7).

Наказом №33-к від 11 серпня 2021 року в.о. директора ДП «Стрийський КХП №1» Ю.А.Осипенко в.о. начальника елеватора Шевчук О.М. звільнений з роботи за ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України (а.с.9).

Позивач ОСОБА_1 вважає звільнення його з роботи за ст.36 ч.1 п.1 КЗпП України незаконним, оскільки згоди на звільнення не давав, заяви про звільнення з 11.08.2021 року за ст.36ч.1п.1 КЗпП України не писав, не реєстрував, в цей день перебував на амбулаторному лікуванні.

Позивач ОСОБА_1 не заперечив того факту, що хотів звільнитися з роботи за угодою сторін з 23.06.2021 року про що писав заяву та намагався узгодити своє звільнення із керівником підприємства, однак згоди не дійшли. Написану ним заяву про звільнення з 23.06.2021 року не реєстрував на підприємстві, така залишилася у в.о. директора Ю.А.Осипенка, який вдав, що викинув заяву у смітник. Після звільнення його з роботи, у суді першої інстанції дізнався, що під час перебування його на лікуванні 01.07.2021 року, відповідач зареєстрував зазначену заяву, а 11.08.2021 року, також під час перебування його на амбулаторному лікуванні, в.о. директора підприємства, будучи у відрядженні в Києві, в телефонному режимі звільнив його з роботи, про що відділ кадрів постановив наказ №33-к. Зазначає, що у власноручно написаній ним заяві від 23.06.2021 року про звільнення за угодою сторін, дата звільнення зазначена 23.06.2021 року.

Представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Поліщук І.М. в суді апеляційної інстанції повністю підтримала пояснення ОСОБА_1 та додатково пояснила, що ОСОБА_1 з 28.02.2022 року перебуває у Збройних Силах України, бере участь у бойових діях на Сході України, однак за ним зберігається місце роботи у випадку поновлення на роботі та заробітна плата.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції прописав, що оскільки позивач не анулював написану ним заяву про звільнення за угодою сторін з 23.06.2021 року у письмовому вигляді, зареєстрував таку 01.07.2021 року, тому ухвалив рішення, що оскільки у позивача було бажання звільнитися за угодою сторін через заборгованість підприємства у заробітній платі та в подальшому, коли така заборгованість була погашена, роботодавець погодився на звільнення позивача за угодою сторін.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується.

За приписами ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

За змістом ст.5-1 абз.6 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом ч.1ст.21 КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації.

Підстави припинення трудового договору визначені у ст.36 КЗпП України.

Однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 26.10.2016 року ( справа № 6-1269цс16// Оплата праці,2016,12 №24/1) у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника ( стаття 38 КЗпП України).

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (угода сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2021 року у справі № 473/4262/19, у постанові КАС ВС від 30.10. 2019 року.

Отже, передбачена п.1ст.36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації, або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП ( за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся до в.о. директора підприємства про звільнення за угодою сторін саме з 23.06.2021 року про що зазначив у письмовій заяві. Домовленості про звільнення сторони не досягли, позивач погодився працювати надалі та приступив до роботи.

Колегія суддів не приймає до уваги пояснення сторони відповідача, які надані в суді першої інстанції про те, що позивач 01 липня 2021 року зареєстрував зазначену заяву у відділі кадрів, оскільки дата звільнення на ній 23 червня 2021 року, а також позивач в період з 24.06.2021 року по 08.07.2021 року перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серія АЛВ № 105033. (а.с.53).

В подальшому позивач ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні з 11.08.2021 року по 16.08.2021 року, що підтверджується листком непрацездатності серія АЛВ № 105184 (а.с. 54).

Звільнення працівника за угодою сторін (ст.36 ч.1п.1 КЗпП) з 11.08.2021 року не могло бути також із тих причин, що волевивиявлення роботодавця і працівника на звільнення саме з 11.08.2021 року не відбулося не тільки з причин відсутності працівника, але і з причин відсутності роботодавця, який в цей день , а саме з 09.08.2021 року по 11.08 2021 року включно перебував у відрядженні в Києві (а.с.134).

Суд не погоджується з позицією суду першої інстанції, що позивач не був позбавлений можливості анулювати заяву від 23.06.2021 року. Враховуючи те, що угоди сторін про звільнення з 23.06.2021 року не було досягнуто, працівник приступив до роботи, заява втратила свою актуальність. Навіть, якщо вірити відповідачу про реєстрацію заяви про звільнення за угодою 01.07.2021 року, то 23.06.2021 року вже залишилося в минулому, а тому заява мала би мати новий зміст, підставу звільнення і дату звільнення та волевиявлення сторін про звільнення за угодою з конкретної дати.

Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом невірно витлумачено норми права, які є підставою для звільнення працівника за угодою сторін (ч.1п.1ст.36 КЗпП України), суд апеляційної інстанції приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення та поновлення ОСОБА_1 на посаді в.о. начальника елеватора.

Відповідно до ст.235 КЗпП у разі наявності підстав для поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 був звільнений у період тимчасової непрацездатності, пряма заборона на звільнення у цей період закріплена у частині третій статті 40 КЗпП України, що є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Тому дату звільнення позивача на 17.08.2021 року суд першої інстанції підставно змінив, зазначивши звільнення ОСОБА_1 за ч.1п.1ст.36 КЗпП з 17.08.2021 року.

Відтак, час вимушеного прогулу позивача ОСОБА_1 з 17.08.2021 року по час ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 мобілізований у ЗСУ, де перебуває на даний час, час вимушеного прогулу для його оплати визначається судом з 17.08.2021 року по 18.07.2022 року, тобто за 229 робочих днів у зв`язку із внесеними змінами до ст.119 КЗпП України, яка встановлює гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

За змістом ст.119 КЗпП у новій редакції з 19.07.2022 року за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі ляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігається місце роботи на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, за ОСОБА_1 зберігається місце роботи на ДП «Стрийський КХП №1» до повернення його із ЗСУ, однак оплата за час вимушеного прогулу припиняється з 19.07.2022 року.

Порядок розрахунку середнього заробітку регулюється Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року №100 ( далі по тексту-Порядок).

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

У постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 462/1586/19 зазначено, що «у справі, яка переглядається в касаційному порядку, та у справі № 462/5557/18, розмір середньоденної заробітної плати є обставиною, яка належить до предмета доказування.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що середньоденний заробіток позивача складає 447,25 грн. (8273,70+10510,92=18784,62:42= 447,25 (20+22=42р.д.). Тому за час вимушеного прогулу в період з 17.08.2021 року по 18.07.2022 року кількість робочих днів становить 229, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток в сумі 102 420,25 грн. ( 447,25 грн. х 229р.д.= 102 420,25 грн.).

Відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та про часткове задоволення позову, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, підлягають стягненню з відповідача в дохід держави в сумі 2 560,50 грн. ( 1024,00+1536,00= 2 560,50).

Відповідно до ст.137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків, надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.8ст.141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Із матеріалів справи встановлено, що представник позивача ОСОБА_1 -адвокат Поліщук І.М. просить стягнути витрати на правничу допомогу тільки за суд першої інстанції, які становлять 6 000,00 грн. На підтвердження зазначених витрат представником позивача надано суду Договір про надання правничої допомоги №29 від 02.09.2021р. (а.с.147), Додаток №1 до Договору про надання правової допомоги №29 від 02.09.2021 року (а.с.148), Акт виконаних робіт від 05.04.2022 року щодо надання правової допомоги згідно договору №29 від 02.09.2021 року (а.с.148 зворот), квитанція до прибуткового касового ордера № 016/1 про перерахунок ОСОБА_1 6000,00 грн. за надання правової допомоги (а.с.149).

Враховуючи зазначене та що позовні вимоги позивача задоволено, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.2; 376 ч.1 п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Поліщук Ірини Миколаївнизадоволити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 жовтня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити.

Визнати незаконним та скасувати Наказ №33 в.о.директора ДП «Стрийський КХП №1» від 11.08.2021 року про звільнення ОСОБА_1 за ст..36.ч.1п.1 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді в.о. начальника елеватора Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» з 17 серпня 2021 року.

Стягнути з Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 102 420, 25 грн. ( Сто дві тисячі чотириста двадцять грн.. 25 коп.) заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17.08.2021 року по 18.07.2022 року. Із зазначеної суми підлягають відрахуванню податки та інші обов`язкові платежі.

Стягнути з Державного підприємста «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП) 6 000,00 грн. (Шість тисяч грн..) за надання професійної правничої допомоги.

Стягнути з Державного підприємства «Стрийський комбінат хлібопродуктів №1» () в дохід держави судовий збір за подачу ОСОБА_1 позовної заяви в суд першої інстанції в розмірі 1024,00 грн., за подачу ОСОБА_1 апеляційної скарги 1536,00 грн.-всього 2 560,50 грн. (Дві тисячі п`ятсот шістдесят грн.. 50 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 15 лютого 2023 року.

Головуючий суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк