Справа № 135/582/22
Провадження № 22-ц/801/349/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Корнієнко О. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 рокуСправа № 135/582/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Якименко М. М., Шемети Т. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 23 листопада 2022 року у м. Ладижині суддею цього суду Корнієнком О.М., дата складання його повного тексту 28 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики. Позов мотивований тим, що 14 травня 2017 року між позивачкою та відповідачкою було укладено договір позики, за яким ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 24 000 грн. Сторонами визначений строк договору у п`ять років. В тексті договору зазначені чоловік позивачки - ОСОБА_3 та чоловік відповідачки - ОСОБА_4 , хоча вони договiр не підписували, але були присутні при його укладенні. Позивачка свої зобов`язання договором виконала, надавши відповідачці вказаний розмір грошових коштів, однак відповідачкою умови цього договору не були виконані, станом на 14 травня 2022 року грошові кошти, отримані за договором позики, нею не повернуті.

Пославшись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідачки на її користь вказаний розмір грошових коштів.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 отримані за договором позики від 14 травня 2017 року грошові кошти в розмірі 24 000 грн.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивачка зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2017 року ОСОБА_2 отримала в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 24 000 грн. строком на 5 років, що підтверджується копією договору позики. В тексті договору також зазначені чоловiк позивачки - ОСОБА_3 та чоловік відповідачки - ОСОБА_4 , хоча вони договiр не підписували, але були присутні при його укладенні (а.с. 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Суд першої інстанції, оцінивши зміст наданого позивачкою договору позики, у якому вказано про передачу позивачкою відповідачці грошових коштів і зобов`язання останньої їх повернути, дійшов вірного висновку, що такий документ дійсно підтверджує існування між сторонами договору позики та підтверджує отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 24 000 грн. у борг, натомість відповідачка, розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, жодних доказів зворотного в передбачений процесуальним законом строк не надала.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказаний договір позики сторонами не укладався, а кошти були отримані відповідачкою за оренду земельної ділянки апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки зі змісту наявної у матеріалах справи договору позики не вбачається, що отримані відповідачкою кошти були їй передані позивачкою в якості орендної плати.

Доводи апеляційної скарги про те, що такі кошти були надані позивачці без вимоги їх повернення апеляційним судом не приймаються до уваги з огляду на таке. З наданого позивачкою договору чітко вбачається, що укладений між сторонами договір є договором позики, у якому відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України та ч. 1 ст. 1049 ЦК України був визначений обов`язок ОСОБА_2 щодо повернення предмета позики після закінчення строку дії цього договору, тому у ОСОБА_1 були достатні підстави вимагати повернення визначеного розміру грошових коштів. В день укладення цього правочину відповідачка своїм підписом підтвердила згоду на його укладення, що у свою чергу свідчить про те, що з того моменту їй було достеменно відомо про розмір коштів, які вона зобов`язується повернути.

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували такі доводи відповідачки матеріали справи не містять.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 924/1096/17 вказано, що «договір позики є класичним прикладом реального договору, про що свідчить положення абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України. Така норма сформульована імперативно. Окрім того, із дефініції даного договору, яка закріплена в абз. 1 ч. 1 ст. 1046 ЦК України, можна зробити висновок, що оскільки позика спрямована до обов`язку повернути взяте в позику, то немає позики там, де не було заздалегідь взято в позику, тому що тоді не може бути мови про повернення».

За таких обставин, оскільки із фактичного змісту договору позики від 14 травня 2017 року, на підставі якого доказується факт укладення такого договору, чітко вбачається, що між сторонами було досягнуто згоди щодо істотних його умов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин, що виникли саме з договору позики, а тому отримані відповідачкою грошові кошти підлягають поверненню на користь позивачки.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 23 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : М. М. Якименко

Т. М. Шемета