Справа № 346/6034/13-ц
Провадження № 2/346/124/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Тимошишин І.Л.

представника позивачів адвоката Гунди О.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку та державного акту на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

свої вимоги позивачі обгрунтовують тим, що 12.05.2005 року між ними та відповідачем ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їм на праві спільної часткової власності ( ОСОБА_1 - 61/100 частин, ОСОБА_2 - 39/100 частин).

З часу укладення зазначеного договору по час звернення з цим позовом ОСОБА_3 не провела оплату за придбаний житловий будинок, незважаючи на видану її чоловіком - відповідачем ОСОБА_4 боргову розписку від 01.08.2005 року на суму 60 000 доларів США та боргову розписку від 01.09.2010 року на суму 124 000 доларів США. При цьому, ОСОБА_3 оформила право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою, площею 0,0983 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на яку останній видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 26.11.2012 року серії ЯМ № 640142. Позивачі вважають, що таким чином відповідачі мають намір незаконно, шляхом обману та зловживаючи довірою, заволодіти належним їм нерухомим майном без оплати коштів за нього і їхні дії мають ознаки кримінального правопорушення, порушують їхні права та суперечать їхньому волевиявленню.

Тому позивачі просять визнати укладений між ними та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку від 12.05.2005 року, а також виданий на підставі рішення Коломийської міської ради № 1976 від 25.10.2005 року на її ім`я державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 640142, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсними.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2013 року визнано мирову угоду сторін по справі, за умовами якої визнано недійсними: договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 12.05.2005 року і посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Трачук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № Д-399; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0983 га серії ЯМ № 640142, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення Коломийської міської ради № 1976 від 25.10.2005 року. В порядку реституції ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повернуто у власність вищевказане будинковолодіння та земельну ділянку площею 0,0983 га, які розташовані в АДРЕСА_1 , у таких пропорціях: ОСОБА_2 - 39/100 частин, ОСОБА_1 - 61/100 частини; за дітьми відповідачів - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та внуком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зберігається право проживання у вказаному будинку протягом трьох років з дня підписання даної мирової угоди; позивачі відмовляються від будь-яких вимог майнового та немайнового характеру до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та не матимуть до останніх жодних претензій матеріального та морального характеру, а також передають відповідачу ОСОБА_3 оригінали всіх існуючих боргових розписок, що підписані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; скасовано арешт вказаного житлового будинку; провадження в справі закрито (том 1, а.с. 59-60, 62-63).

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 29.07.2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ТОВ «Галицька торгова компанія» на ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2013 року закрито (том 1, а.с. 174-178).

Постановою Верховного Суду від 27.10.2021 року ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 29.07.2021 року скасовано, передано справу № 346/6034/13-ц (з урахуванням ухвали від 24.11.2021 року про виправлення описки) на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 2, а.с. 95-106, 144-145).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 24.01.2022 року апеляційну скаргу представника ТОВ «Галицька торгова компанія» задоволено, ухвалу Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2013 року скасовано, а справу направлено в суд першої інстанції для продовження розгляду (том 3, а.с. 25-28).

09.02.2022 року до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області надійшли матеріали вказаної цивільної справи, які згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду передано для розгляду судді Яремин М.П. (оскільки суддя Потятинник Ю.Р. з основної справи не може брати участь у розгляді поточної з наступних причин звільнено (том 3, а.с. 122, 123).

Постановою Верховного Суду від 08.06.2022 року постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 24.01.2022 року залишено без змін (том 3, а.с. 202-206).

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, їхній представник, адвокат Гунда О.Т. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній та заяві про збільшення позовних вимог, просить ці вимоги задовольнити.

Відповідачі в судове засідання неодноразово не з`явилися, про його час і місце повідомлялися належним чином, а саме за зареєстрованим місцем проживання, шляхом надсилання судових повісток про виклик до суду, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідачі суду не повідомили, не звернулися із заявами про розгляд справи в їхній відсутності.

15.10.2013 року представником відповідача ОСОБА_3 , адвокатом Атаманюком В.М. подано до суду письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_3 , в яких зазначено, що на момент укладення між сторонами вищевказаного договору проведено повну оплату за будинок, під час його укладення сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, були ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, перебували при здоровому розумі, ясній пам`яті, діяли добровільно, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладення договору, до позивачів не застосовувався фізичний чи психічний примус, ними досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов. Як і після укладення договору так і на час звернення з даним позовом позивачі не пред`являли відповідачу жодних претензій щодо недійсності договору, додаткової плати за його придбання, а також не заявляли жодних претензій на будинок, який відчужили ще в 2005 році. Тобто, відповідач вважає, що підстави для визнання цього договору недійсним відсутні. Крім того, сторонами вказаного договору були позивачі та відповідач ОСОБА_3 , її колишній чоловік ОСОБА_4 стороною договору не виступав, а тому будь-яка прив`язка оплати за нерухоме майно по договору із розписками, що пред`явили позивачі, недоречна, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між цими правовідносинами. При цьому договір укладено 12.05.2005 року, а розписки датуються 01.08.2005 року та 01.09.2010 року, що унеможливлює їх взаємопов`язаність. З приводу чого виникли розписки щодо боргових зобов`язань цьому відповідачу не відомо.

Посилання позивачів на ст.228 ЦК України як на одну з підстав недійсності правочину не заслуговує на увагу, оскільки серед наданих підстав вони не назвали жодної, яка б свідчила про те, що правочин спрямований на порушення публічного порядку та доказів наявності протиправних дій щодо укладення вказаного договору ними не надано. Тому відповідач просить в задоволенні позову відмовити (том 1, а.с. 17-20).

21.12.2022 року адвокат Гунда О.Т. через систему «Електронний суду» подала до суду письмові пояснення, згідно з якими вказує, що у постанові від 31.03.2021 року (справа №201/2832/19) Верховний Суд, наводячи критерії фіктивності договору, зазначає, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Про свідомий намір невиконання умов договору також свідчить те, що відповідачем була підписана мирова угода, яка засвідчена в суді, чим відповідачі визнали позов в повному обсязі. Матеріали справи свідчать про те, що відповідачі кошти за договором, що оскаржується, не платили. Крім того, фактичне володіння майном, що є предметом договору, не переходило до відповідачів, позивачем ОСОБА_1 весь цей час утримується нерухоме майно в належному стані, виконуються поточні роботи з утримання (прибирання, проведено ремонт). Також нею сплачуються всі комунальні послуги, про що свідчать відповідні квитанції. Тобто після укладання договору відповідне нерухоме майно, зазначене в ньому, не переходило у фактичне володіння відповідача. Також звертає увагу, що невиконання умов договору та мирової угоди призвело до порушення її прав, а у постанові від 27.01.2020 року в справі № 761/26815/17 Верховний Суд зазначив, що недійсність договору, як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. Враховуючи викладене, просить позов задовольнити в повному обсязі (том 4, а.с. 146, 148-150).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.).

Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, враховуючи тривалість перебування вказаної справи в провадженні суду, суд вважає, що чергове перенесення розгляду справи призведе до порушення вищевказаного строку.

За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів.

Суд, заслухавши вказаного учасника, перевіривши матеріали справи, і, оцінивши досліджені докази в сукупності, дійшов наступних висновків.

02.10.1999 року ОСОБА_9 одружилась із ОСОБА_10 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_11 », що стверджується даними свідоцтва про одруження НОМЕР_1 від 02.10.1999 року (том 1, а.с. 41).

Відповідно до даних свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 22.01.2002 року державним нотаріусом Другої Снятинської державної нотаріальної контори Григорець М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 55, ОСОБА_2 є спадкоємцем майна ОСОБА_12 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається із 39/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 36).

Згідно з даними свідоцтва право на спадщину за заповітом, посвідченого 23.12.2003 року державним нотаріусом Коломийської міської державної нотаріальної контори Мануляк-Терпелюк І.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-2107, ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_13 . Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається із 61/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Вказаний договір як підстава виникнення права власності вказане у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2899847 від 23.02.2004 року (том 1, а.с. 37, 38).

12.05.2005 року Коломийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації позивачам видано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 7224584 для оформлення договору відчуження з описом об`єкта, його вартості, а також власників, щодо вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (том 1, а.с. 39).

Згідно із заявою, справжність підпису на якій 12.05.2005 року засвідчено ОСОБА_14 , приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі за № 2138, ОСОБА_4 надав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_3 , на умовах та за ціною на її розсуд житлового будинку з належними господарськими будівлями та спорудами, що по АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 40).

Відповідно до даних довідки № 591327-48, витягів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 3392655, з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави № 3392662, виданих вказаним нотаріусом 12.05.2005 року, згідно з Єдиним реєстром заборон вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на вказану дату під забороною не перебуває, у вказаних реєстрах інформація щодо нього відсутня (том 1, а.с. 42-44).

Судом встановлено, що 12.05.2005 року між позивачами ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (продавцями) та відповідачем ОСОБА_3 (покупцем) укладено договір купівлі - продажу житлового будинку, який посвідчено ОСОБА_15 , приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № Д-399, згідно з яким продавці передали у власність покупцю житловий будинок АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 4).

Згідно з пунктом 1 вказаного Договору будинок належать продавцям: 39/100 частин ОСОБА_2 та 61/100 - ОСОБА_1 на підставі вищевказаних свідоцтв про право на спадщину.

Пунктами 2, 5, 6, 7 вказаного Договору передбачено, що продаж зазначеного будинку вчиняється за ціною 49 188 грн., які сплачені покупцем продавцям готівкою до укладення цього договору. Сторони підтверджують, що укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. Сторони свідчать, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються купівлі-продажу будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені у його тесті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Право власності на придбаний будинок у покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору в Коломийському міжрайонному бюро технічної інвентаризації (том 1, а.с. 4).

Вказаний договір внесено до реєстру правочинів, що стверджується даними витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 984307 від 12.05.2005 року, в якому зазначено, в тому числі, предмет правочину, відчужувачі, набувач та умови правочину, згідно з якими продаж будинку вчиняється за ціною 49 188 грн., які сплачені покупцем продавцям готівкою до укладення договору (том 1, а.с. 45).

В копії розписки від 01.08.2005 року, що долучена до позову, вказано, що ОСОБА_4 бере боргове зобов`язання у ОСОБА_2 - 60 000 доларів, відсотки будуть сплачуватися по домовленості (том 1, а.с. 5).

Як вбачається з копії розписки (дата в якій та прізвище кредитора відсутні) ОСОБА_4 взяв на себе боргове зобов`язання в розмірі 124 000 доларів США до 01.09.2010 року ( том 1, а.с. 6).

Згідно з наказом Господарського суду Івано-Франківської області № 166 від 14.09.2011 року про примусове виконання рішення на виконання рішення цього суду від 31.08.2011 року по справі № 5010/1550/2011-27/71 стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ТОВ «Галицька торгова компанія» заборгованість в сумі 102 518,18 грн., а також сплачене державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу (том 1, а.с. 101-127).

Відомості щодо виконавчого документу (вказаного наказу) відображені в інформації про виконавче провадження (№ 29089560), що міститься в Єдиному державного реєстрі виконавчих проваджень (том 1, а.с. 133-136).

Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 28.11.2012 року, серії ЯМ № 640142, виданого на підставі рішення Коломийської міської ради № 1976 від 25.10.2005 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,0983 га, яка розташована в АДРЕСА_1 (а.с. 57-58).

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця відділу ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції від 21.02.2013 року (ВП №36638215) при примусовому виконанні ухвали Коломийського міськрайонного суду № 0909/6491 від 04.02.2013 року накладено арешт на житловий будинок з належними господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0983 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_3 , і є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (том 1, а.с. 86).

Згідно з даними рішення Коломийського міськрайонного суду від 14.11.2016 року (справа №346/5522/16-ц) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано (том 1, а.с. 139-142).

В будинковій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 (яка розпочата 31.05.1991 року), зазначено: ОСОБА_13 (відмітка про прописку 10.03.1964 року; будинок поділений 31.05.1991 року); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 місце проживання зареєстроване з 27.04.2017 року (том 2 , а.с. 186-189).

Згідно з даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 10.02.2016 року ОСОБА_16 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьками вказані ОСОБА_17 та ОСОБА_1 (том 2, а.с. 190).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 06.09.2017 року, яке набрало законної сили 05.02.2018 року, (справа № 346/44/17), визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (том 2, а.с. 191-193).

В інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 292701460 від 27.12.2021 року вказано відмості із вказаних реєстрів щодо актуальної інформації про об`єкти нерухомого майна, державну реєстрацію іпотек, типів обтяжень (заборони на нерухоме майно, арешт нерухомого майна), що стосується ОСОБА_4 (том 2, а.с. 194-241).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтями 316-319, 328 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.5 ст.656, ч.1 ст.657, ст.ст.202, 205, 207, 208, 209 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Встановлено, що укладений 12.05.2005 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 оспорюваний договір купівлі - продажу житлового будинку посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Ткачук Л.В.

Нотаріальне посвідчення правочину не робить його окремою формою, а є різновидом письмової форми. Правочини, які посвідчуються нотаріально, відрізняються від інших правочинів, учинених без такого посвідчення, лише тим, що спеціально уповноважена посадова особа - нотаріус, здійснює на письмовому документі посвідчувальний напис.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Частинами 9-14 ст.44 Закону України «Про нотаріат» визначено повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Усі наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону.

З викладеного вище можна зробити висновок, що дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус.

Частинами 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно з ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту оспорюваного договору купівлі-продажу житлового будинку вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, зокрема, у пункті 2 договору вказано, що продаж будинку вчиняється за ціною 49 188 грн., які сплачені покупцем продавцям готівкою до укладення цього договору.

Позивачі підписали договір купівлі-продажу будинку від 12.05.2005 року у присутності приватного нотаріуса ( яким встановлені їхні особи, їх дієздатність, а також перевірено належність їм відчужуваного будинку) без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання ними згоди по всіх його істотних умовах, а також свідчить про виконання покупцем обов`язку зі сплати ціни договору купівлі-продажу.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17 (провадження № 61-14458св19).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

Крім того, як зазначалося вище правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи на його укладення.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 937/5316/20 (провадження № 61-8217св21) вказано, що «тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину».

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України та статей 651 - 653 ЦК України свідчить, що законодавець розмежовує конструкції «недійсність договору» та «розірвання договору», як за підставами, так і за своїми правовими наслідками. Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення. Тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору. Невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним.

Згідно з частинами 1, 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 27 березня 2019 року в справі № 903/439/18.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 757/12646/16, від 28 лютого 2018 року у справі №909/330/16, від 01 листопада 2018 року в справі № 910/18436/16, від 31 березня 2021 року у справі №201/2832/19.

У постанові Верховного Суду від 28.08.2019 року в справі № 331/8830/15-ц вказано, що для фіктивного правочину характерним є те, що сторони відповідно до вимог закону оформлюють укладення договору, не маючи намір створювати реальні правові наслідки. Укладаючи договір його сторони не мають намір на виникнення, зміну, припинення цивільних прав та обов`язків, волевиявлення обох сторін такого правочину не співпадає з їх внутрішньою волею. Таким чином, якщо наміру обох сторін договору не виконувати договір не встановлено, то правові підстави для визнання такого договору фіктивним відсутні. Суд першої інстанції, дослідивши обставини, які передували укладенню оспорюваного договору купівлі-продажу, не встановив обставин, які б підтверджували фіктивність правочину, дійшов правильного висновку, що волевиявлення сторін правочину було спрямовано на припинення права власності у попереднього власника квартири та виникнення такого права у нового власника, що відповідає правовій природі договору купівлі-продажу.

Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі вищенаведеного, суд дійшов висновку, що стороною позивачів не надано належних та допустимих доказів в обгрунтування позовних вимог, договір купівлі-продажу житлового будинку підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, вони виконали його умови, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Обставина щодо неотримання позивачами грошових коштів за продаж будинку, на яку вони посилаються в обґрунтування позовних вимог, не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу останнього, оскільки недійсність договору має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язань, що виникли на підставі укладеного договору.

Таким чином, відсутні правові підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання спірного правочину недійсним, оскільки позивачі в порядку статті 81 ЦПК України не надали доказів такої недійсності.

За таких обставин, презумпція правомірності спірного правочину не спростована позивачами у судовому порядку.

Обставин, які б підтверджували фіктивність правочину, наявність умислу в усіх сторін правочину та наміру обох сторін договору не виконувати договір та відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки стороною позивача не доведено та судом не встановлено.

Не надано також позивачами належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, що виданий відповідачу ОСОБА_3 на підставі рішення Коломийської міської ради від 25.10.2005 року. Долучені ними копії боргових розписок, а також копії квитанцій (частина з яких є нечитабельною, (том 4, а.с.151-158)), якими на їхню думку підтверджується фактичне володіння майном, що є предметом договору, яке утримується в належному стані, сплачуються всі комунальні послуги, суд до уваги не приймає, оскільки вони не є належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України. Посилання на визнання позову відповідачами шляхом підписання мирової угоди суд вважає неспроможними, оскільки ухвала, якою затверджена мирова угода сторін по справі, скасована апеляційним судом. Крім того, відповідач ОСОБА_3 подала до суду письмові заперечення на позовну заяву.

Тому в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з безпідставністю позовних вимог.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013 року забезпечено позов шляхом накладення арешту на житловий будинок по АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_3 , яка проживає в АДРЕСА_1 (том 1, а.с. 50).

Згідно з постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції Полюка В.М. від 20.12.2013 року виконавче провадження (ВП №40581220) з примусового виконання ухвали Коломийського міськрайонного суду від 28.10.2013 року в справі № 346/6034 про накладення арешту на вказаний будинок закінчене у зв`язку з фактичним повним виконанням (том 1, а с. 66).

За змістом ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, вищевказаний захід забезпечення позову підлягає скасуванню.

При такому вирішенні позову судові витрати по справі, понесені позивачами, слід покласти на їхній рахунок.

На підставі наведеного, ст. ст. 203, 204, 207, 215, 626, 655, 638 ЦК України, та, керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 89, 141, 158, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

в задоволенні позову відмовити повністю.

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу житлового будинку від 12.05.2005 року, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № Д-399, та державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,0983 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд серії ЯМ № 640142, виданого на підставі рішення Коломийської міської ради № 1976 від 25.10.2005 року, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.10.2013 року на житловий будинок по АДРЕСА_1 , належний ОСОБА_3 , яка проживає в АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителька АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , житель АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 .

Відповідачі:

ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_6 .

Повний текст рішення складено 16 лютого 2023 року.

Суддя Яремин М. П.