РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023

м. Одеса

Справа № 522/14458/21

Провадження № 2/522/263/22

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Ярема Х.С.

при секретарі судового засідання Кніш Д.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3

розглянув у загальному позовному провадженні справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про визнання спільним боргового зобов`язання колишнього подружжя та стягнення суми в порядку зворотньої вимоги.

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ

1.02.08.2021 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

2.Позивач просив суд:

- визнати спільним борговим зобов`язанням колишнього подружжя кошти в розмірі 94 000 дол. США, отриманих за договором позики від 24.10.2007;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку зворотньої вимоги (регресу) до солідарного боржника 1 260 389 грн. що еквівалентно 47 000 доларів США, за курсом НБУ на дату подання позову, виконаного боргового зобов`язання за договором позики від 24.10.2007.

3.26.08.2021 відкрито загальне позовне провадження.

4.22.09.2021 відповідач подав відзив на позовну заяву.

5.13.01.2022 закрито підготовче провадження.

6.11.05.2022 позивач подав заяву про уточнення предмету позову, де просить стягнути з відповідача кошти в іноземній валюті (47 000 доларів США) без зазначення гривневого еквіваленту.

7.19.05.2022 відповідач подав заперечення заяву позивача від 11.05.2022.

8.20.10.2022 позивач подав заяву про відмову від надання послуг правової допомоги адвокатом Лоскутовим С.П., що представляв його інтереси у цій справі.

9.07.11.2022 відповідач подав заяву про стягнення судових витрат на правову допомогу.

10.10.11.2022 відповідач подав заяву про застосування позовної давності.

ІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН

Позивач

11. ОСОБА_1 особисто уклав нотаріально посвідчений договір позики від 24.10.2007 в розмірі 143 000 доларів США. Через три дні після взяття позики він з ОСОБА_3 офіційно зареєстрували шлюб 27.10.2007. Шлюб розірвано лише 25.10.2018. Факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 25.04.2007 по 27.10.2007 встановлено рішенням суду. Стверджує, що позику взято в інтересах сім`ї для купівлі квартири. В день взяття позики 24.10.2007 вони одразу купили квартиру за 94 000 дол. США в АДРЕСА_1 . Квартира хоч і була оформлена як особиста приватна власність ОСОБА_3 , але насправді куплена за рахунок коштів взятих за договором позики від 24.10.2007. Крім того, ОСОБА_3 абсолютно не мала власних коштів для купівлі квартири, що лише підтверджує, що квартира дійсно було куплена за кошти взяті в позику. Також в межах розгляду іншої судової справи №522/13547/18 (про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання квартири особистою приватною власністю) ОСОБА_4 , що допитувалась як свідок підтвердила, що гроші за купівлю квартири на АДРЕСА_1 їй як продавцю особисто передав ОСОБА_1

ОСОБА_3 не заперечувала проти отримання позики та не намагалась оспорити договір позики. Отже, борові зобов`язання за договором позики в частині суми 94 000 дол. США є солідарними.

При цьому, позивач зазначає, що позику в розмірі 143 000 доларів США він взяв та повернув фактично 22.04.2014. Але позику він повернув уже за рахунок продажу майна, що було його особистою приватною власністю.

Так, в 15.11.2006 ОСОБА_1 взяв в банку кредит в розмірі 246 000 дол. США та купив житловий будинок та земельну ділянку, які перебували в іпотеці за кредитним договором. Продавши 28.04.2014 за 1 405 200 грн., що приблизно 125 000 дол. США, житловий будинок та земельну ділянку, він повернув банку решту кредитних коштів (04.04.2014) та повернув позику (22.04.2014). Кошти від продажу власного майна отримав від покупця наперед 03.04.2014.

ОСОБА_3 в період існування зобов`язань за договором позики з 24.10.2007 по 22.04.2014 не мала власного доходу, а тому не приймала участі як у витратах на придбання квартири на АДРЕСА_1 за 94 000 дол. США, так і не приймала участі в поверненні позики.

Позивач вважає, що оскільки боргові зобов`язання 94 000 дол. США, використані на придбання спільного майна (квартири на АДРЕСА_2 ), тобто в інтересах сім`ї, є їх солідарними зобов`язаннями з відповідачем (колишньою дружиною).

Крім того, в судовому рішенні від 28.01.2021 у №522/13547/18, де сторонами були ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , суд зазначив, що договір позики від 24.10.2007 був укладений в інтересах сім`ї, а сам по собі факт, що колишній чоловік ОСОБА_3 з 1996 року займається підприємницькою діяльністю не є доказом надання колишній дружині ОСОБА_3 100 000 дол. США для купівлі квартири.

ОСОБА_1 як боржник, який самостійно виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до ОСОБА_3 як іншого солідарного боржника у рівній частці, тобто в сумі 47 000 доларів США (94 000 : 2 = 47 000).

Відповідач

12. ОСОБА_3 стверджує, що про взяття ОСОБА_1 позики 24.10.2007 взагалі не знала. На той час вони перебували у фактичних шлюбних відносинах. Лише згодом дізналась, що він взяв позику. Стверджувала, що договір позики від 24.10.2007 насправді не укладався, а його укладення мало за мету зовсім інше. Так, позику він брав для погашення власного кредиту, так як не міг продати іпотечне майно. Продаж іпотечного майна відбувся 28.04.2014, тобто після сплати боргу перед банком за кредитним договором. Кошти, взяті позивачем 24.10.2007 як позика, насправді є тими самими коштами, отриманими за продаж іпотечного нерухомого майна, які він використав для погашення заборгованості за кредитним договором.

Іпотечне майно за договором від 16.11.2006 придбано за 1 307 988,57 грн. (станом на 259 007 дол. США), а продано 28.04.2014 за 1 405 000 грн. (124 982,82 дол. США), тобто вдвічі менше.

Однак сума позики становить 722 150 грн. (143 000 дол. США) та кошти, які ОСОБА_1 отримав 28.04.2014 внаслідок продажу іпотечного майна становить 1 405 000 грн. (124 982,82 дол. США), тобто ОСОБА_1 отримав 267 982 дол. США (143 000+124 982). Сума кредиту була 246 000 дол. США. Отже, договір позики фактично був прихованим попереднім договором купівлі-продажу будинку та земельної ділянки (що були в іпотеці), а кошти отримані за ніби то позикою фактично були завдатком від покупців, якими позивач сплачував кредит. Майно він продав 28.04.2014, тобто після погашення забороганості перед банком.

При цьому, навіть у разі наявності вказаного договору позики, відсутність заперечень ОСОБА_3 на укладення цього договору позики, не є свідченням того, що позика була взята в інтересах сім`ї, оскільки на укладення договору позики одним із подружжя, отримання згоди другого з подружжя не обов`язково, так як цей правочин не стосується спільного майна подружжя.

Крім того, квартира на АДРЕСА_1 була придбана 24.10.2007 особисто ОСОБА_3 , а не за спільні кошти з ОСОБА_1 . Кошти були в ОСОБА_3 накопичені у попередньому шлюбі, а отже не є спільною власністю з ОСОБА_1 . Рішенням суду від 28.01.2021 у справі № 522/13547/18 лише встановлено недоведеність на той момент джерела походження коштів ОСОБА_3 для придбання цієї квартири зі свідчень першого чоловіка ОСОБА_3 . Однак у даній справі є інші докази про набуття коштів в першому шлюбі, тому цей висновок суду не має значення для вирішення даної справи. Також, зазначеним рішенням суду встановлено, що виконання зобов`язання щодо повернення коштів за договором позики від 24.10.2007 здійснювалося ОСОБА_1 за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Отже, отримання позивачем 24.10.2007 коштів в сумі 143 000 доларів США, не створює жодних обов`язків для неї.

Перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 продала 03.11.2016 належну їй особисто квартиру на АДРЕСА_1 та використала ці кошти для придбання в шлюбі іншої квартири (на АДРЕСА_3 ), яку в цей же день вони як подружжя придбали у рівних частинах.

Також відповідач просить застосувати позовну давність. Позивач повернув позику 22.04.2014. Отже, само з того моменту у нього могло виникнути право вимоги про повернення половини позики. З позовом він звернувся 02.08.2021, тобто з пропуском трирічного строку звернення до суду.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13. 15.11.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-200/ПС-11/06 на суму 246 000 доларів США строком до 14.11.2031.

14. 16.11.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку ( АДРЕСА_4 ). Вартість предмета іпотеки становить 1 307 950 грн., які придбані за договорами купівлі-продажу від 16.11.2006 (земельна ділянка - 218 160 грн., житловий будинок 1 089 790 грн.).

15. З 25.04.2007 по 27.10.2007 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням суду у справі №522/13547/18.

16. 27.10.2007 вони зареєстрували шлюб.

17. 24.10.2007 ОСОБА_1 уклав з громадянином Китайської Народної Республіки У Їфан нотаріально посвідчений договір позики, за яким ОСОБА_1 отримав позику в розмірі 143 000 доларів США (що еквівалентно 722 150 грн.) строком повернення до 24.10.2012.

18. 24.10.2007 ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_5 за 94 000 доларів США., що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу.

19. Листом від 05.04.2014 ПАТ «Дельта Банк» (уступлено право вимоги від ТОВ «Український промисловий банк») підтвердив, що з 04.04.2014 ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором №-200/ПС-11/06 від 15.11.2006.

20. Нотаріально посвідченою заявою громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_5 підтверджується, що 22.04.2014 ОСОБА_1 повернув кошти за договором позики від 24.10.2007.

21. На підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 28.04.2014 ОСОБА_1 продав громадянину Китайської Народної Республіки Фін Мінчже житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою АДРЕСА_4 . Вартість земельної ділянки 655 200 грн., житлового будинку 755 000 грн. Відповідно до умов договорів (п.2) розрахунок було проведено на підставі попереднього нотаріально посвідченого договору від 03.04.2014. Житловий будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю продавця (п.4).

22. 03.11.2016 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_3 за продала квартиру АДРЕСА_5 за 84 000 доларів США (що екквівалентно 2 146 928,79 грн.). В договорі зазначено, що квартира належиь продавцю на праві приватної власності за договором від 24.10.2007.

23. 03.11.2016 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали в особисту приватну власність в рівних частинах квартиру АДРЕСА_6 за 515 000 грн.

24. Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано рішенням Приморського районного суду від 25.10.2018.

25. До цього, ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано 10.04.2007 рішенням Голованіського районного суду Кіровоградської області.

26. Згідно з договором купівлі-продажу від 24.06.2004 ПП «Майдан» в особі директора ОСОБА_6 продало нежитлове приміщення за 10 814,40 грн.

27. Згідно з договором купівлі-продажу від 17.05.2005 ПП «Майдан» в особі директора ОСОБА_3 продало нежитлове приміщення за 9 000 грн.

28. Згідно з договором купівлі-продажу від 22.11.2006 ПП «Майдан» в особі директора ОСОБА_3 продало нежитлове приміщення за 50 400 грн.

29. Згідно з договором купівлі-продажу від 21.11.2006 ПП «Майдан» в особі директора ОСОБА_3 продало нежитлове приміщення за 33 600 грн.

30. Згідно з договором купівлі-продажу корпоративних прав в ПП «Майдан» від 19.08.2008 ОСОБА_6 продав 50% корпоративних прав підприємства за 416 450 грн.

31. Згідно з договором купівлі-продажу в ПП «Майдан» від 18.09.2009 ОСОБА_6 продав нежитлове приміщення за 36 000 грн.

IV. ВИСНОВКИ СУДУ

32. Предметом спору є визнання частини коштів, взятих в позику під час проживання позивачем та відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільним борговим зобов`язанням подружжя, а його підставами - використання саме цих коштів в інтересах сім`ї для купівлі квартири, повернення позики одним із подружжя за рахунок особистих коштів.

Щодо заяви позивача про уточнення предмету позову.

33. Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (постанова Верховного Суду від 03.08.2020 у справі № 911/2139/19).

34. Укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

35. Відмінність у розмірі заборгованості відповідно до розрахунку та відповідно до заяви про зміну предмета позову є наслідком конвертації заборгованості з доларів США у гривні, а різниця у розмірі заборгованості зумовлена саме конвертацією боргу за різними курсами валют спочатку у гривні, а потім повернення у долари США. Такі дії не привели до зміни валюти боргу, якою є саме долари США, Конвертація кредиторами боргу за різними курсами валют у гривні та долари США не підтверджує обставин зміни розміру заборгованості за кредитним договором, валютою за яким є долари США. При цьому, розмір заборгованості, заявлений у момент подання позову та станом на час зміни предмета позову, залишається незмінним, а суперечність у заявленому до стягнення розмірі заборгованості та наведеному у розрахунку пояснюються конвертацією суми в гривні та знову в долари США, що не свідчить про збільшення заборгованості (постанова Верховного Суду від 22.06.2022 у справі № 296/7213/15).

36. Отже, з`ясовуючи дійсний зміст заяви позивача про уточнення позовних вимог, суд вважає, що позивач в цій заяві фактично здійснює конвертацію боргу за курсом валют спочатку у гривні, а потім повернення у долари США, що не є зміною ні предмету, ні підстав, чи зміною самого розміру заборгованості.

37. У зв`язку з цим, підстави для неприйняття цієї заяви відсутні.

Щодо суті спору.

38. З 25.04.2007 по 27.10.2007 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що встановлено рішенням суду у справі №522/13547/18.

39. 27.10.2007 вони зареєстрували шлюб, а 25.10.2018 шлюб розірвано.

40. За три дні до реєстрації шлюбу, а саме 24.10.2007 ОСОБА_1 уклав нотаріально посвідчений договір позики, за яким отримав позику в розмірі 143 000 доларів США (еквівалентно 722 150 грн.) строком повернення до 24.10.2012. В той же день 24.10.2007 ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_5 за 94 000 доларів США.

41. Позика повернута 22.04.2014, тобто в період перебування у зареєстрованому шлюбі.

42. Отже, ключовим у правовідносинах між сторонами про визнання позики спільним борговим зобов`язанням колишнього подружжя є те, що ці кошти взяті в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

43. При цьому, суд звертає увагу, що сума позики була 143 000 доларів США. Квартира, яку, як стверджує позивач, була придбана за рахунок саме цих коштів за 94 000 доларів США. Отже, позивач претендує на половину коштів 47 00 доларів США (94 000 : 2), а решту 49 000 доларів США (143 000 94 000) він не просить визнати солідарним боргом. В судовому засідання пояснив, що решта позики 49 000 дол. США використовувалось ним в інтересах власного бізнесу.

44. Відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

45. Отже, у разі пред`явлення позову боржником, який виконав солідарний обов`язок про стягнення коштів в порядку регресу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від другої сторони виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики.

46. Тобто, слід встановити наявність солідарного в ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обов`язку щодо повернення коштів за договором позики від 24.10.2007.

47. Згідно з ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

48. Згідно з ч.1 ст. 528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто.

49. Згідно з ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

50. Згідно з ч. 1, 4 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

51. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

52. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

53. Отже, обов`язок повернути позику покладається саме на позичальника.

54. Пунктом 2 договору позики грошових коштів від 24.10.2007, передбачено обов`язок позичальника ОСОБА_1 повернути суму позики.

55. ОСОБА_3 не була стороною договору позики. Отже, як в позичальника у неї не виник солідарний обов`язок щодо повернення позики.

56. При цьому, позивач стверджує на те, що частина позичених коштів в розмірі 94 000 доларів США, є спільним борговим зобов`язанням подружжя, оскільки вони взяті та витрачені в інтересах їх майбутньої сім`ї на придбання квартири АДРЕСА_5 .

57. Так, згідно з нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 24.10.2007 ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_5 за 94 000 доларів США, що є її особистою приватною власністю.

58. Суд звертає увагу, що згода другого з подружжя відсутня, оскільки на той час ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не перебували в зареєстрованому шлюбі.

59. ОСОБА_1 не просив визнати за ним право власності на на квартиру придбану за 94 000 доларів США (ця квартира в період шлюбу була продана та придбана інша квартира, де кожен з подружжя має по ), а просив поділити кошти, витрачені на її купівлю.

60. Своєю чергою ОСОБА_3 заперечувала як придбання квартири на АДРЕСА_1 за рахунок коштів позики, оскільки доводила, що позику ОСОБА_1 взяв для власних цілей виведення майна з іпотеки та погашення кредиту, так і заперечувала використання позики в цілому в інтересах сім`ї.

61. З матеріалів справи судом встановлено, що 15.11.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 2-200/ПС-11/06 на суму 246 000 доларів США строком до 14.11.2031.

62. 16.11.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за яким для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, ОСОБА_1 передав в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку ( АДРЕСА_4 ). Вартість предмета іпотеки становить 1 307 950 грн., які придбані за договорами купівлі-продажу від 16.11.2006 (земельна ділянка - 218 160 грн., житловий будинок 1 089 790 грн.).

63. Отже, кредитні кошти є особистим зобов`язанням ОСОБА_1 , оскільки взяті до проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та до реєстрації шлюбу.

64. Листом від 05.04.2014 ПАТ «Дельта Банк» (уступлено право вимоги від ТОВ «Український промисловий банк») підтвердив, що 04.04.2014 ОСОБА_1 повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором №-200/ПС-11/06 від 15.11.2006.

65. Однак, який залишок кредитної заборгованості станом на 04.04.2014 існував у ОСОБА_1 перед банком, і яку конкретно суму остаточно було сплачено, в матеріалах справи немає, так як сам ОСОБА_1 не надав таких доказів, пояснював, що точного залишку боргу не пам`ятає.

66. Водночас продаж іпотечного майна відбувся 28.04.2014, а борг перед банком за кредитним договором погашено 04.04.2014.

67. Але за пунктом 2 договором купівлі-продажу від 28.04.2014 розрахунок було проведено на підставі попереднього нотаріально посвідченого договору від 03.04.2014. вартість земельної ділянки 655 200 грн., житлового будинку 755 000 грн

68. Тобто, кошти від продажу іпотечного майна ОСОБА_1 отримав попередньо 03.04.2014 і вже 04.04.2014 погасив перед банком борг. Однак розмір залишку боргу не встановлений судом.

69. Сума позики становила 722 150 грн. (143 000 дол. США). Іпотечне майно продано за 1 405 000 грн. (124 982,82 дол. США). Тобто, наявність вартості позики та проданого особистого майна разом становила 267 982 дол. США (143 000+124 982), а початкова сума кредиту була 246 000 дол. США.

70. Таким чином, повернення позики відбулась в період продажу іпотечного майна, а не 24.10.2012, як це було передбачено договором позики від 24.10.2007.

71. Суд не піддає сумніву, що позика 143 000 дол. США взята особисто ОСОБА_1 і ним повернута. Її факт підтверджується доказами у справі.

72. Проте суд не погоджується з доводами позивача про визнання позики спільним борговим зобов`язанням колишнього подружжя, виходячи з такого.

73. Відповідно до частини 3 статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

74. Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

75. Правовий аналіз частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (постанова Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 638/5286/17).

76. В постанові у справі № 295/8319/18 від 07.10.2021 Верховний Суд сформулював правову позицію щодо солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями. Так, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї. При вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.

77. Проте слід звернути увагу, що договір позики коштів, укладений ОСОБА_1 24.10.2007 в період його проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

78. При цьому, лише зареєстрований шлюб, згідно з частиною 1 статті 36 СК України, є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

79. Натомість, проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина 2 статті 21 СК України)

80. Отже, фактичне спільне проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу не вважається шлюбом в розумінні статті 36 СК України, а відтак на цих осіб не розповсюджується дія частини 4 статті 65 СК України щодо виникнення спільного обов`язку для другого з подружжя.

81. Тобто, відмінність зареєстрованого шлюбу від фактичного проживання однією сім`єю у сфері укладення договорів, зокрема й договору позики, полягає в тому, що договір, укладений одним з учасників фактичних шлюбних відносин в інтересах сім`ї з третьою особою, не створює обов`язків для іншого учасника (якщо в самому договорі не вказане інше), навіть якщо майно, одержане за цим договором, використане в інтересах сім`ї.

82. Отже, суд приходить до висновку, що зобов`язання позичальника за договором позики є особистими обов`язком позивача, відтак його вимоги як боржника, який виконав солідарний обов`язок та має право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача, є безпідставиними.

83. Зважаючи на це, суд вважає зайвим аналіз та дослідження обставин на які посилалась відповідач про те, що квартира була придбана за її особисті кошті, набуті від шлюбу з першим чоловіком. Це не змінює висновку суду, що фактичне спільне проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу не вважається шлюбом, а відтак на цих осіб не розповсюджується дія частини 4 статті 65 СК України щодо виникнення спільного обов`язку для другого з подружжя.

84. Також суд вважає безпідставними посилання позивача на рішенням суду від 28.01.2021 у справі №522/13547/18, яке набрало законної сили (де сторонами були ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , а спір був про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання квартири АДРЕСА_6 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ). У цій справі в мотивувальній частині (2 абз. зверху, стор. 5) суд зазначив: «… саме у цей період сторони отримали позику, яка була використана в інтересах сім`ї для придання квартири».

85. Тобто, посилання позивача на рішення суду в тій частині, що позику було використано в інтересах сім`ї було зроблено виходячи з дещо іншого, що у шлюбі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 як продали квартиру АДРЕСА_5 , так і купили у шлюбі у рівних частках іншу - квартиру АДРЕСА_6 .

86. Суд у справі №522/13547/18 відмовив у визнанні квартири АДРЕСА_6 особистою власністю ОСОБА_1 .

87. Проте конкретних джерел коштів, за які було придбано квартиру АДРЕСА_5 , суд не встановлював. Крім того, у даній справі, на відміну від справи №522/13547/18, ОСОБА_1 посилається на інші докази про витрачання позики на купівлю квартири АДРЕСА_5 та на інші обставини щодо її повернення за рахунок особистих коштів.

88. Таким чином, незалежно від того чи була квартира АДРЕСА_5 придбана за рахунок позики, взятої ОСОБА_1 24.07.2007, вона була продана у шлюбі і подружжя придбало іншу квартиру в рівних частках, що і було констатовано у судовій справі №522/13547/18.

89. Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм норми права, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо застосування позовної давності.

90. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

91. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

92. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3 та 4 статті 267 ЦК України).

93. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги.

94. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15, № 522/2110/15, від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від

16.06.2020 у справі № 372/266/15).

95. Враховуючи, що суд не погоджується з доводами позивача, тобто про порушення його прав та інтересів, позовна давність у даному випадку застосовується судом.

Щодо стягнення судових витрат на правову допомогу.

96. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача.

97. Відповідач 07.11.2022 подав клопотання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 22 000 грн.

98. Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

99. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 цього Кодексу).

100. За змістом частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

101. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

102. Водночас, за приписами частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

103. Суд звертає увагу, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

104. Разом з тим, наведена норма цього Кодексу визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

105. Зокрема, відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

106. Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, на яку ж і покладається обов`язок доведення неспівмірності витрат.

107. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 3-5, 9 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

108. У такому випадку суд, керуючись частинами 3-5, 9 статті 141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

109. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

110. До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

111. Тобто, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

-має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 137 ЦПК України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

-з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 3-5, 9 статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення чи заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

112. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

113. 26.05.2021 між АО «Колегія правової допомоги» в особі керуючого партнера Стаценка В.М. та ОСОБА_3 (клієнт) укладено договір про надання правової допомоги.

114. Адвокатське об`єднання на доручення замовника зобов`язується надавати необхідну правову допомогу Клієнту в його правовідносинах з усіма без винятку органами державної влади та управлінь України, органами місцевого самоврядування, представляти його інтереси в усіх судах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», діючи від імені та за рахунок Клієнта (п.1 Договору).

115. Обумовлена в договорі правова допомога надається на платній основі відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Гонорар, розмір і порядок його виплати (одноразово, частинами або погодинно) узгоджуються сторонами в протоколі погодження договірної ціни який є додатком до цього договору. Оплата Клієнтом гонорару здійснюється в безготівковій формі на рахунок Адвокатського об`єднання (п. 3 Договору).

116. Згідно з Протоколом про погодження договірної ціни від 26.05.2021, оплата правової допомоги, що надаються за Договором про надання правової допомоги здійснюється за фактично надану правову допомогу по акту наданих послуг. Вказана сума є гонораром Адвокатського об`єднання за надання правової допомоги та поверненню не підлягає (п.1).

117. При розрахунку вартості правової допомоги враховується час, витрачений старшими партнерами, партнерами та співробітниками Адвокатського об`єднання із розрахунку 1 000 гривень за 1 час роботи. Адвокатське об`єднання надає правову допомогу, передбачену умовами даного Договору, в робочий час. Під робочим часом у цьому випадку розуміється, час: з 9-00 годин до 18-00 годин у робочі дні, визначені згідно чинного трудового законодавства України. Час, витрачений понад вказану норму, або на вимогу Клієнт, в неробочий час. оплачується окремо на підставі узгодженого Сторонами Договору акту виконаних робіт (п.2).

118. Сторони домовились, що вартість участі в судових засіданнях адвоката з урахуванням часу необхідного для прибуття до суду та вартості транспортних витрат становить 1 500 грн. за кожне судове засідання (п.3).

119. Згідно з Актом приймання передачі виконаних послуг від 07.11.2022 згідно договору про надання правової допомоги від 26.05.2021, який підписаний обома сторонами Договору, Адвокатським об`єднанням надано, а Клієнтом прийнято наступні послуги:

1)Підготовка відзиву на позовну заяву, тривалість 6 годин, - 6 000 грн.;

2)Підготовка письмових пояснень від 24.12.2021, тривалість 5 годин, - 5 000 грн.;

3)Підготовка заперечень на заяву про уточнення позовних вимог, тривалість 1 година, - 1 000 грн.;

4)Підготовка клопотань про витребування доказів від 21.09.2021, від 18.10.2021 та від 13.01.2022, тривалість 4 години, - 4 000 грн.;

5) Участь в судових засіданнях 18.10.2021, 16.11.2021, 13.01.2022 та 01.09.2022, тривалість 4 години, - 6 000 грн.

120. Матеріалами справи підтверджується надання Адвокатським об`єднанням (адвокат Стаценко В.М. за ордером ОД № 534147 від 18.10.2021) Клієнту, зазначених в Акті послуг.

121. Позивач не подавав письмового клопотання про зменшення розміру відповідача на правову допомогу, до закінчення судових дебатів на навів жодних міркувань про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

122. Надані види правничої допомоги та їх тривалість є доведеними та обгрунтованими.

123. Справа розглядалась в загальному позовному провадженні. Справа є складною справою, потребує аналізу не лише законодавства, а й судової практики. При цьому, суд враховує обсяг матеріалів які отримані адвокатом для додання їх до відзиву на позовну заяву, а тому вважає, що заявлений до відшкодування за рахунок відповідача розмір витрат на правову допомогу є співмірним із складністю справи та справедливим.

124. Підсумовуючи свої міркування суд вважає справедливим відшкодування позивачем на користь відповідача його судових витрат на правничу допомогу в розмірі 22 000 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 258, 263-265 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 22 000 гривень.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28.03.2023.

Суддя Ярема Х.С.