Справа № 643/413/23
Провадження № 2/643/305/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.01.2023 року Московський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Майстренко О.М., при секретарі-Куліш А.С. , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,3-тя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна про визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень недійсним ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Московського районного суду м. Харкова та просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень , а саме підвалу №29-:-35 площею 259,1 кв.м; першого поверху №59-63,І площею 134, 0 кв.м. в літ «Ш-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2017 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №5205.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 03.11.2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень , а саме підвалу №29-:-35 площею 259,1 кв.м; першого поверху №59-63,І площею 134, 0 кв.м. в літ «Ш-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Луценко Вікторією Сергіївною, та зареєстровано в реєстрі за №5205.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

3 листопада 2017 року я та ОСОБА_2 уклали договір купівлі продажу нежитлових приміщень , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області. Зареєстрований в реєстрі за № 5205.

Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору продавець передає у власність покупцю нежитлові приміщення підвалу №29-:-35 площею 259,1 кв.м; першого поверху №59-63,І площею 134, 0 кв.м. в літ «Ш-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець приймає нежитлові приміщення та зобов`язується сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу продаж спірних нежитлових приміщень за домовленістю сторін вчинено за 200 000 грн, які продавець одержала повністю до підписання цього договору.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, договір купівлі-продажу є оплатним, так як покупець оплачує продавцеві ціну речі, яка обумовлена договором. Цей договір обумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов`язків продавець зобов`язаний передати покупцеві певну річ, а покупець, в свою чергу, зобов`язаний сплатити ціну за передану річ.

Жодних доказів передачі коштів до укладення договору відповідачем суду надано не було. Нежитлові приміщення фактично у власність відповідача не передавалися, позивач продовжує до теперішнього часу ними користуватися. Позивач вважає, що має місце невідповідність істотних умов договору дійсним обставинам щодо передачі коштів в рахунок виконання договору, що суперечить суті договору купівлі-продажу , який є оплатним в розумінні ст. 655 ЦК України а також внутрішній волі сторін. Зазначене є підставою визнання недійсності правочину в розумінні ст.215ч. 1 та ст.203 ЦК України.

Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з"явився , про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд, дослідив матеріали справи, вважає, що заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належним чином є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд, дослідивши матеріали справи, докази, надані в обґрунтування позову, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

03.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень , а саме підвалу №29-:-35 площею 259,1 кв.м; першого поверху №59-63,І площею 134, 0 кв.м. в літ «Ш-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області . зареєстровано в реєстрі за №5205.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч. 3 статті 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» передбачено, що виключними умовами для розірвання договору купівлі - продажу об`єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством, зокрема, є несплата протягом 60 днів коштів за об`єкт приватизації з дня укладання договору купівлі - продажу відповідно до його умов.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, сплата неустойки.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1, 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

3 листопада 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі- продажу нежитлових приміщень , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстрований в реєстрі за № 5205.

Відповідно до п. 1 вищезазначеного договору продавець передає у власність покупцю нежитлові приміщення підвалу №29-:-35 площею 259,1 кв.м; першого поверху №59-63,І площею 134, 0 кв.м. в літ «Ш-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а покупець приймає нежитлові приміщення та зобов`язується сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу продаж спірного нежитлового приміщення за домовленістю сторін вчинено за 200 000 грн, які продавець одержала повністю до підписання цього договору.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає, або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, договір купівлі-продажу є оплатним, так як покупець оплачує продавцеві ціну речі, яка обумовлена договором. Цей договір обумовлює взаємне виникнення у кожної із сторін прав та обов`язків, продавець зобов`язаний передати покупцеві певну річ, а покупець, в свою чергу, зобов`язаний сплатити ціну за передану річ.

Відповідно до п. 1ст. 203 ЦК України, правочин не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, тобто, фізичні та юридичні особи повинні враховувати вимоги щодо здійснення цивільних прав, встановлених у ЦК та інших-актах цивільного законодавства.

Враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції.

Відповідно до ч.1ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків .

Згідно ч.1 недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частинами першою третьою, п;ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засад. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Такий висновок зробив Верховний Суд України у постанові № 6-2953цс15 від 13.04.2016 року.

Жодних доказів передачі коштів до укладення договору відповідачем суду надано не було. Нежитлові приміщення фактично у власність відповідача не передавалися, позивач продовжує до теперішнього часу ними користуватися.

Таким чином, судом встановлено, що має місце невідповідність істотних умов договору дійсним обставинам щодо передачі коштів в рахунок виконання договору, що суперечить суті договору купівлі-продажу , який є оплатним в розумінні ст. 655 ЦК України а також внутрішній волі сторін.

Зазначене є підставою визнання недійсності правочину в розумінні ст.215ч. 1 та ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позову, витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з позивача у сумі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.76-81,258, 263,265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,3-тя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Луценко Вікторія Сергіївна про визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень недійсним -- задовольнити.

Визнати недійним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень , а саме підвалу №29-:-35 площею 259,1 кв.м; першого поверху №59-63,І площею 134, 0 кв.м. в літ «Ш-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 03 листопада 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, зареєстровано в реєстрі за №5205.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі сумі 1073,60 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити рішення суду в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його оголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Майстренко О.М.