Справа № 359/1836/22
Провадження № 2/359/347/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

25 січня 2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

за участю представникам позивача адвоката Коваленка Я.О., представника відповідача адвоката Онишко В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В :

21 лютого 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Коваленко Я.О. звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з ОСОБА_2 на власну користь грошові кошти в розмірі 262 039 грн. 00 коп. та судові витрати.

Вимоги обгрунтовано тим, що 29 травня 2021 року сторони домовились про продаж ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м. Про укладення нотаріально посвідченого договору купівлі продажу домоволодіння сторони домовились в строк до 15 грудня 2021 року. 29 травня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали попередній договір у простій письмовій формі.

На виконання п. 3 попереднього договору позивач сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 262 039 грн. 00 коп., що на день підписання договору становило 9500 доларів США. Незважаючи на це, в обумовлені строки сторони не уклали нотаріально посвідчений договір купівлі продажу. Крім того з`ясувалось, що дане майно перебуває під забороною відчуження, що відповідач приховала від покупця.

За умовами договору також невірно відображено інформацію про майно, оскільки воно відноситься до житлового фонду, а не навпаки та застережено недійсну умову про те, що нотаріально посвідчений договір купівлі продажу може бути укладено сторонами не пізніше ніж в останній день закінчення трьохмісячного терміну після отримання належного розпорядження державної адміністрації.

Зважаючи на це та вимоги ст. 526, 570, 571, 615, 635, 657 ЦК України позивач вважає надані ОСОБА_2 грошові кошти авансом, які просив стягнути у повному обсязі на його користь.

Ухвалою суду від 01 липня 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

Відповідач своїм процесуальним правом подати відзив на позов не скористалась.

Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Ухвалою суду від 06 грудня 2022 року у справі закрито підготовче провадження та призначено її до розгляду по суті.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв чи клопотань на адресу суду не направили. Разом з тим, уповноважили представляти власні інтереси в суді представників.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні.

Суд, заслухавши надані представниками сторін пояснення, повно та всебічно дослідивши матеріали справи і наявні в ній докази, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши її у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встанов-леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 29 травня 2021 року сторони домовились про купівлю продаж житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим підписали попередній договір, оформлений у простій письмовій формі, що не посвідчений нотаріально.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна сформованого 28 грудня 2021 року за № 292976705 житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 73,6 кв.м., житловою площею 39,5 кв.м. є приватною власністю ОСОБА_2 .

Крім того, судом встановлено, що дане майно, станом на грудень 2020 року, передано відповідачем по договору іпотеки у заставу ОСОБА_3 , у зв`язку з чим наявна заборона його відчуження.

За змістом п. Б ч. 1 вказаного договору сторони домовились, що договір купівлі продажу має бути укладено ними та нотаріально посвідчено не пізніше ніж у останній день закінчення трьохмісячного терміну після отримання належного розпорядження відповід-ної державної адміністрації.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що відповідач, під час підписання попереднього договору від 29 травня 2021 року, діяла недобросовісно, оскільки не повідомила ОСОБА_1 про наявне обтяження щодо об`єкта нерухомості, який є предметом договору та відобразила у п. Б ч. 1 попереднього договору умову, яка не може слугувати підставою подальшого укладення основного нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу житлового будинку, який вже належав їй на праві приватної власності.

Згідно ч. 2 попереднього договору купівля продаж нежилого приміщення має бути вчинена за суму, що на день підписання договору становитиме еквівалент 15 000 доларів США за офіційним курсом НБУ.

Суд звертає увагу на ту обставину, що об`єктами купівлі продажу попереднього договору у ч. 1 та 2 вказані різні об`єкти нерухомого майна, а саме : у ч. 1 вказано житловий будинок, а у ч. 2 вже зазначено нежиле приміщення без деталізації його характеристик та місцезнаходження. Тобто, умовами договору не конкретизовано, що саме має бути відчужено під час укладання сторонами основного договору.

У частині 3 попереднього договору від 29 травня 2021 року міститься підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі продажу житлового будинку позивачем, у зв`язку з чим ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отриманла від нього грошові кошти в розмірі 262 039 грн. 00 коп., що на день підписання даного договору було еквівалентом 9500 доларів США за офіційним курсом НБУ. Зазначена сума розцінена сторонами договору як аванс в рахунок наступного договору купівлі продажу.

Відповідно ч. 5 попереднього договору відповідач, як продавець, зобов`язалась у разі не укладення договору купівлі продажу, повернути ОСОБА_1 отриманий від нього аванс у повному розмірі протягом трьох діб з дня вимоги, заявленої у будь якій формі.

04 січня 2022 року позивач направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення отриманих на підставі попереднього договору грошових коштів в розмірі 262 039 грн. 00 коп., яку отримано відповідачем 21 січня 2022 року.

Наведене підтверджується квитанціями з відділення Укрпошта до листа з штрихкодом 603, описом цінного листа та роздруківкою із сайту Укрпошта з даними про рух відправлення.

Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами нотаріально посвідченого договору купівлі продажу щодо житлового будинку або повернення ОСОБА_1 , на його вимогу, отриманих ОСОБА_2 грошових кошів в розмірі 262 039 грн. 00 коп..

Відтак, умови попереднього договору, оформленого у простій письмовій формі від 29 травня 2021 року відповідачем не виконано.

Згідно п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

За змістом ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно п.4 вказаної постанови пленуму Верховного Суду України, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом.

Аналізуючи норми Цивільного кодексу України Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 09 травня 2013 року за № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» дійшов наступного висновку: «За змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України, нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним (п.2.5.2 постанови пленуму).

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсни-ми» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

За змістом статей 215 та 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 635 Цивільного кодексу України зазначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встанов-леному сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Тобто, основний договір купівлі продажу повинен бути посвідчений нотаріально, а тому і попередній договір від 29 травня 2021 року, укладений між сторонами, теж підлягав нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що попередній договір купівлі продажу домоволодіння, нотаріально не посвідчений.

Наведене, в силу вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що укладений 29 травня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 попередній договір купівлі продажу житлового будинку є нікчемним.

Відповідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд вважає доведеним факт щодо передачі ОСОБА_1 на виконання умов попереднього договору від 29 травня 2021 року відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 262 039 грн. 00 коп. Доказів протилежного чи повернення відповідачем грошових коштів в позасудовому порядку чи на дату ухвалення судового рішення, сторонами до суду не подано.

Відтак, позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню і з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути грошові кошти в розмірі 262 039 грн. 00 коп.

Відповідно ч. 1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 2620 грн. 39 коп.. Наведене підтверджується квитанціями за № 0.0..1 від 22 лютого 2022 року.

Оскільки позовні вимоги задоволено, з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 2620 грн. 39 коп.

Враховуючи наведене вище та керуючись нормами ст. 10, 13, 76-82, 133, 141, 258 - 259, 263-266, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 262 039 (двісті шістдесят дві тисячі тридцять дев`ять) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2620 (дві тисячі шістсот двадцять) гривень 39 (тридцять дев`ять) копійок.

Позивач : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 .

Відповідач : ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 виданий 23 вересня 1998 року, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_3 , проживає за адресою : АДРЕСА_1 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 лютого 2023 року.

Суддя Л.В. Яковлєв