Справа № 346/2863/22
Провадження № 2/346/183/23
УХВАЛА

про відмову у затвердженні мирової угоди

20 лютого 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю:

секретаря судових засідань - Дутчак Х.В.

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,

відповідача за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкриттому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В :

25.07.2022р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування на житловий будинок, позначений в технічному паспорті під літерою «К», загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв. м. та господарські будівлі і споруди: літня кухня літера «В», стайня «Г», стайня «Д», стайня «Е», стодола «Ж», убиральня - «З», колодязь, огорожа №2, 3, вимощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 04.08.2022р. у справі було відкрито загальне позовне провадження. Роз`яснено відповідачу його право подати письмовий відзив на позовну заяву разом з доказами, що підтверджують заперечення проти позову протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому ухвали про відкриття провадження у справі.

29.08.2022р. ОСОБА_2 подала до суду відзив в якому не заперечувала щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину спірного майна. Також ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 , в якій вона просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на іншу 1/2 частку нерухомого майна, на яке претендує ОСОБА_3

27.09.2022р. ОСОБА_4 подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просив визнати за ним право власності на 1/2 житлового будинку, позначеного в технічному паспорті під літерою «К», загальною площею 92,6 кв.м., житловою площею 64,0 кв. м. та господарські будівлі і споруди: літня кухня літера «В», стайня «Г», стайня «Д», стайня «Е», стодола «Ж», убиральня - «З», колодязь, огорожа №2, 3, вимощення ІІ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Також позивачем за первісним позовом було подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому останній не заперечував проти задоволення вимог ОСОБА_2 та визнання за нею права власності на 1/2 частку того ж спірного майна.

Ухвалою від 12.10.2022р. вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Ухвалою від 21.11.2022р. підготовче провадження закрито, призначено справу за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно до судового розгляду.

02.02.2023р. до суду надійшла мирова угода та заява сторін про її затвердження.

Згідно змісту мирової угоди, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що є сторонами судового спору у справі №346/2863/22, яка знаходиться в провадженні Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 спадкового майна, з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок, уклали мирову угоду, згідно якої сторони вирішили наступне:

1.Сторони дійшли згоди, що спадковим майном, що залишилось після смерті рідного брата обох сторін ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , є наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (згідно технічного паспорта), який належав в рівних частинах нашим батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що стверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 14 березня 1996 року, яке видане на підставі рішення виконкому Ліснохлібичинської сільської ради №79 від 28.11.1995 року та зареєстрованого в Коломийському МБТІ 14.03.1996р. в книзі №2 за реєстровим №410.

2.Сторона1 та Сторона 2 визнають за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності 1/2 спадкового майна, що зазначене в п.1 даної мирової угоди.

3.Сторона1 та Сторона 2 визнають за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності 1/2 спадкового майна, що зазначене в п.1 даної мирової угоди.

4.Сторони погоджуються, що спір між ними у справі №346/2863//22, яка знаходиться в провадженні Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкового майна, вважається врегульованим та вони не мають претензій один до одного щодо зазначеного будинковолодіння, а провадження у даній справі підлягає закриттю.

5.Мирова угода є підставою для проведення державної реєстрації права приватної власності на зазначене нерухоме майно за сторонами даної мирової угоди.

6.Будь-які витрати, пов`язані з оформленням права власності на спадкове майно, що виникатимуть чи можуть виникнути після затвердження судом умов даної мирової угоди, буде нести сторона, яка звертається за оформленням своїх прав.

7.Ця мирова угоди складена в трьох оригінальних примірниках по одному для кожної Сторони та для Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області, кожний з яких має однакову юридичну силу та набирає чинності з моменту її підписання Сторонами і затвердження Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області.

8.Наслідки закриття провадження у справі у зв`язку з визнанням мирової угоди, які передбачено ст. ст. 207, 208, 256 ЦПК України Сторонам відомі та зрозумілі. Не існує жодних обставин, які б могли вплинути на їх уявлення про мету та ціль цієї мирової угоди. Кожна із сторін гарантує, що дана мирова угода не укладається під впливом помилки, обману, насильства та-або тяжкої обставини, а також не є фіктивною та/або вдаваною.

В судовому засіданні позивач, представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 та відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 вказали, що дійсно дійшли до можливості врегулювати виниклий спір мировим шляхом на умовах викладених ними в мировій угоді. Відтак, просили суд затвердити мирову угоду на узгоджених ними умовах та закрити провадження у справі на підстав п. 5 ч.1 ст. 255 ЦПК України. Наслідки затвердження судом мирової угоди та закриття провадження у справі сторонам відомі.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та умови наданої сторонами мирової угоди, суд прийшов до наступних висновків.

Вирішуючи питання щодо затвердження мирової угоди, суд враховує, що одним із способів врегулювання спору між сторонами судової справи є укладення мирової угоди.

Мирова угода - це угода сторін, в якій вони викладають прийнятний для них варіант вирішення судової справи, розподіляють спірні права та обов`язки, або відмовляються від таких шляхом досягнення компромісу. Наслідком затвердження мирової угоди судом є припинення провадження по справі, а також встановлення, припинення чи зміна прав та обов`язків для сторін.

Отже, мирова угода є різновидом зобов`язання, яке виникає на підставі договору, укладеного за взаємною згодою сторін у письмовій формі та затвердженого судовим рішенням (ухвалою).

Відповідно до ч.7 ст. 49 ЦПК України передбачено, що сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу.

Частинами першою, другою, третьою, п`ятою статті 207 ЦПК України передбачено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу. До ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В пунктах 43 47 постанови від 07 квітня 2021 року по справі справа № 911/15/19 Верховний Суд зазначив, що мирова угода - це договір, який укладається сторонами з метою припинення спору та на умовах, погоджених сторонами. Тобто, відмовившись від судового захисту, сторони ліквідують наявний правовий конфлікт через самостійне врегулювання розбіжностей на погоджених умовах. Мирова угода є вираженням взаємного волевиявлення сторін, що спрямоване на вирішення спору між ними на основі компромісу та припинення його подальшого судового розгляду. У ній можуть вирішуватися питання, що стосуються виключно прав і обов`язків сторін. Таким чином, сторонам у справі надано можливість комплексно врегулювати відносини між собою, в тому числі не обмежуючись обсягом вимог, що були заявлені у позові. До основних завдань та переваг мирової угоди належать процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторонам самостійно врегулювати основні питання, пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін. Мирова угода є однією з форм прояву свободи (диспозитивності) в реалізації сторонами господарського процесу своїх прав, що проявляється в укладенні між ними угоди про заміну зобов`язання, на підставі якого й виник спір, іншим зобов`язанням з метою врегулювання такого спору.

В даній справі із наданої суду мирової угоди вбачається, що сторони погодили між собою умови врегулювання спору на основі взаємних поступок, які стосуються лише прав та обов`язків сторін і предмета позову.

Сторони дійшли згоди, що спадковим майном є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 (згідно технічного паспорта), який належав в рівних частинах батькам сторін ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 14 березня 1996 року.

Між тим, дослідивши письмові докази суд встановив, що спірне домоволодіння, право власності на яке сторони просять визнати за ними в рівних частинах складається з: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ «В», стаєнь літ «Г, Д, Е», стодоли літ «Ж», убиральні - «З», колодязь, огорожа №2, 3, вимощення ІІ, що підтверджується даними технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок.

Також до складу даного домоволодіння входить житловий будинок літ ОСОБА_8 , побудований в 1998 році, згідно рішення сільської ради №41 від 30.06.1992р. і проекту, який в експлуатацію не зданий.

Сторони в даній справі просили визнати за ними право власності в рівних частках в тому числі і на житловий будинок літ. «К».

При визнанні мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.

Суд, надавши правову оцінку умовам мирової угоди, вважає, що положення наданої мирової угоди суперечать вимогам чинного законодавства, мирова угода не може бути затверджена виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Згідно із ч.4 ст.3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності законом «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку зі здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно з чч.1 та 2 ст.5 ЦК акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

До 05.08.1992 Закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05.08.1992 №449 (втратила чинність).

Ураховуючи зазначене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані в період до 05.08.1992, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Процедура прийняття в експлуатацію завершених будівництвом об`єктів визначена Порядом прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 березня 2011 року.

Згідно п. 4 даного Порядку надання (реєстрація), повернення (відмова у видачі) чи скасування реєстрації документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, визначеними статтею 7 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 7 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, управління у сфері містобудівної діяльності та архітектурно-будівельного контролю здійснюється шляхом надання (отримання, реєстрації), відмови у видачі чи анулювання (скасування) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (крім анулювання (скасування) документів, що засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів):

виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад (крім міських рад населених пунктів, які є адміністративними центрами областей, та міських рад населених пунктів з чисельністю населення понад 50 тисяч) - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), розташованих у межах відповідних населених пунктів;

виконавчими органами з питань державного архітектурно-будівельного контролю міських рад населених пунктів, які є адміністративними центрами областей, міських рад населених пунктів з чисельністю населення понад 50 тисяч, структурними підрозділами з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) та середніми (СС2) наслідками, розташованих у межах відповідних населених пунктів;

центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, розташованих за межами населених пунктів і на території кількох адміністративно-територіальних одиниць, щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми наслідками (СС2), розташованих у межах сіл, селищ та міст (крім міст, які є адміністративними центрами областей, міст з чисельністю населення понад 50 тисяч, міст Києва та Севастополя), а також щодо всіх об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із значними наслідками (СС3), розташованих у межах населених пунктів;

У разі якщо сільські, селищні, міські ради не утворили виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю, повноваження таких органів виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через відповідних головних інспекторів будівельного нагляду.

Отже, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є дискреційними повноваженнями відповідних органів з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на положення ЦПК України, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції, в даному випадку, органів з питань державного архітектурно-будівельного контролю.

Виходячи з вищенаведеного суд приходить до висновку, що вищевказані положення мирової угоди суперечать закону, а тому суд вважає за необхідне відмовити в її затвердженні та продовжити судовий розгляд справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 206, 207, 255, 256 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У затвердженні мирової угоди, згідно спільної заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Судовий розгляд справи продовжити.

Ухвала суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя Третьякова І. В.