Номер провадження: 22-ц/813/2850/23
Головуючий у першій інстанції Гниличенко М. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Хухрова С.В.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 - адвоката Кудріка К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засідання апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року, ухваленого під головуванням судді Гниличенко М. В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відновлення меж земельної ділянки, знесення самовільно встановленого паркану та стягнення коштів,

встановив:

22.04.2021 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та уточнивши позовні вимоги, просила суд:

- зобов`язати відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести за власний рахунок самочинно побудований металевий паркан та фундамент, в який він вмонтований, від точки (6) до точки (10) згідно кадастрового плану земельної ділянки № 0:13:016:0183 за адресою: АДРЕСА_1 , що є додатком до акту обстеження відповідної ділянки від 12.02.2021 р., проведеного відділом контролю за використанням та охороною земель Управління земельних ресурсів Одеської міської ради (т.1, а.с.24);

- зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за власний рахунок відновити паркан по межі поділу земельних ділянок від т.(7) до т.(8) - 4,77 м.; від т.(8) до т.(9) - 2,69м, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки № 0:13:016:0183 за адресою: АДРЕСА_1 , що є додатком до акту обстеження відповідної ділянки від 12.02.2021 р., проведеного відділом контролю за використанням та охороною земель Управління земельних ресурсів Одеської міської ради; стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , згідно довідки виконавчої служби від 11.02.2021 р. про виконавче провадження № НОМЕР_1, суму в розмірі 7715,00 грн. ( з яких виконавчий збір - 7446,00 грн., витрати виконавчого провадження - 269,00 грн.), яка була стягнута з пенсії ОСОБА_1 за незаконне перенесення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 огорожі по межі поділу земельних ділянок, внаслідок чого була захоплена частина земельної ділянки ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 2 724,00 грн. (1816 грн. + 908 грн.).

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивачці ОСОБА_1 належить на підставі права власності буд. АДРЕСА_1 , загальною площею 176,6 кв.м., а також земельна ділянка площею 0,0697 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 15, 94).

Відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29.12.2020 року в рівних частках належало 22/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 53).

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 31.10.2017 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 10.05.2018 року, у цивільній справі № 522/13728/14-ц було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та зобов`язано ОСОБА_1 відновити межі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться у фактичному користуванні та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , шляхом перенесення огорож (парканів) відповідно до меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , які встановлені кадастровим планом земельної ділянки, що наявний в додатку до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 22.07.2015 року та позначено у графічному відображенні малюнку №4 синім кольором, площею 0.19 кв.м., та жовтим кольором, площею 16.84 кв.м. (т.1, а.с.115-120, 121-122).

27.03.2019 року державним виконавцем Першого Київського ВДВС міста Одеса ГУТЮ в Одеській області Капелюхою Т.Г. в присутності стягувача ОСОБА_4 , боржника ОСОБА_1 , а також директора «Центру Сітео» експерта Митнікова Г.П., інженера-геодезиста ОСОБА_5 було проведено виконавчі дії з приводу виконання вищевказаного рішення Київського районного суду м.Одеси від 31.10.2017 року про відновлення меж земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться у фактичному користуванні та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , шляхом перенесення огорож (парканів) відповідно до меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , які встановлені кадастровим планом земельної ділянки, що наявний в додатку до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 22.07.2015 року (т.1, а.с. 208), що також вбачається із акту державного виконавця. В свою чергу, позивач ОСОБА_1 від підписання акту відмовилась (т.1, а.с.162). Виконавче провадження було закінчено 25.04.2019 року, про що вказано в первісній позовній заяві ОСОБА_1 (т.1, а.с.5).

За проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з ОСОБА_1 було стягнуто виконавчий збір у розмірі 7715,00 грн., яку позивачка просила стягнути з відповідачів, мотивуючи тим, що незаконне перенесення огорожі відповідачами призвело до самовільного захоплення частини її земельної ділянки, площею 16,84 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено (т.1, а.с.233-239).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року, ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.1-9).

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів - адвокат Кудрік К.І. просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення (т.2, а.с.34-37).

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (т.2, а.с. 45-49).

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосудді, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції значний час (т.2, а.с. 21-22), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції у відкритому судовому засіданні, за участю зёявившихся учасників справи та їх представника, у відсутність інших учасників справи, а також за наявними у справі доказами.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що згідно до ч.1 ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст. 90 та ч. 1 ст. 107, а також ст. 152 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, Захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав.

Разом з тим, судом встановлено, що 78/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 належало ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності № 2-293 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради народних депутатів від 07.05.1997 року, замість договору купівлі-продажу від 28.09.1984року, на підставі технічного паспорту від 14.03.1997 року, рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів від 07.09.1996 року за № 390, розпорядження УЖКГ Одеського міськвиконкому від 07.05.1997 року № 154.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 109 від 22.02.1997 року ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 691 кв.м. по АДРЕСА_1 та на підставі вказаного рішення ОСОБА_6 було видано державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку (т.1, а.с. 77).

В свою чергу, відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належав житловий будинок літ.»Б», що складає 22/100 частин вищевказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 29.12.2000 року (т.1, а.с.53).

Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1052 від 03.08.2004 року «Про розділ домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних» було затверджено висновок ОМБТІ та РОН від 09.04.2004 року про розділ домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійних. Визнано право власності на знов утворені домоволодіння: АДРЕСА_1 , яке складається із житлового будинку літ.А та господарчих споруд літ. «Е.Д.Ж.» за ОСОБА_6 - І ціле та домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається із житлового будинку літ.Б за ОСОБА_2 -1/2 частину домоволодіння і за ОСОБА_3 - 1/2 частину домоволодіння (т.1, а.с.14).

Після цього, відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності від 30.11.2004 року на праві спільної часткової власності, відповідно якого вони є власниками домоволодіння АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно (т.1, а.с.157).

Однак, земельна ділянка відповідачів до теперішнього часу не приватизована.

Разом з тим, рішенням Одеської міської ради № 2877-VI від 19.02.2013 року було затверджено нову редакцію п.1 рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 109 від 22.02.1997 року, де ОСОБА_6 було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 691 кв.м. по АДРЕСА_1 , в частині зміни площі земельної ділянки шляхом її збільшення з 691кв.м. на 697 кв.м. (т.1, а.с.151), після чого ОСОБА_6 було надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 4501948 від 06.06.2013 року, в якому вказано, що ОСОБА_6 належить земельна ділянка, площею 0,0697 га (т.1, а.с.186).

Після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина, позивач по справі ОСОБА_1 отримала свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається із житлового будинку, загальною площею 176,6 кв.м. та земельної ділянки, площею 0,0697 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 22.07.2015 року (т.1, а.с.207-209).

В свою чергу, ще 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, який в подальшому було уточнено, до ОСОБА_1 , третя особа - Одеська міська рада, про встановлення земельного сервітуту та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. 11.09.2017 року у судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про збільшення позовних вимог та просили суд зобов`язати ОСОБА_1 перенести паркан, тому що позначені на малюнку №4 судового експерта синім кольором 0,19 кв.м. та жовтим кольором 16,84 кв.м. частини земельної ділянки ОСОБА_1 , які виходять за межі кадастрового плану, знаходяться в їх користуванні.

Як було вказано вище, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 31.10.2017 року, яке було залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 10.05.2018 р., позовні вимоги позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було задоволено у повному обсязі, та зобов`язано ОСОБА_1 відновити межі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , яка знаходиться у фактичному користуванні та належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , шляхом перенесення огорож (парканів) відповідно до меж земельної ділянки АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , які встановлені кадастровим планом земельної ділянки, що наявний в додатку до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 22.07.2015 року та позначено у графічному відображенні малюнку №4 синім кольором, площею 0,19 кв.м., та жовтим кольором, площею 16,84 кв.м. (т.1, а.с.118-0120, 121-122, 207).

27.03.2019 року державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області Капелюхою Т.Г., в присутності стягувача ОСОБА_4 , боржника ОСОБА_1 , а також директора «Центру Сітео» експерта Митнікова Г.П., інженера-геодезиста ОСОБА_5 було проведено виконавчі дії з приводу виконання вищевказаного рішення Київського районного суду м.Одеси від 31.10.2017 року по виконавчому провадженню № НОМЕР_1. Фактично рішення суду було виконано в повному обсязі, що підтверджується відповідним актом державного виконавця, ОСОБА_1 від підписання акту відмовилась (т.1, а.с.162).

За проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з позивачки по даній справі ОСОБА_1 було стягнуто грошові кошти у розмірі 7715,00 грн., з яких виконавчий збір - 7446,00 грн., витрати виконавчого провадження - 269,00 грн.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 , крім іншого, просила стягнути з відповідачів саме вищезазначену суму грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що незаконне перенесення огорожі відповідачами призвело до самовільного захоплення частини її земельної ділянки, площею 16,84 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що дії виконавчої служби були направлені на виконання рішення суду, яке набрало законної сили.

Оскільки будь-яких заяв до суду з приводу оскарження дій державного виконавця при примусовому виконанню рішення суду від ОСОБА_1 не надходило, то суд дійшов правильного висновку про те, що дії державного виконавця не мали характеру незаконних або самочинних.

Суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що 16.01.2020 року ОСОБА_1 зверталась до Київського районного суду м.Одеси про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що в основу рішення суду було покладено висновок судового експерта, що фактична межа та площа земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не відповідають межам та площі, відображеній в копії Кадастрового плану земельної ділянки, що наявна в Додатку до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-015 від 22.07.2015 року.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 09.06.2020 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 15.10.2020 року, в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м.Одеси від 31.10.2017 року за нововиявленими обставинами було відмовлено.

Вирішуючи даний спір, суд зазначив, що в матеріалах даної цивільної справи та 4х томах цивільної справи № 520/13728-ц, є відомості про неодноразові складання технічної документації, проведення геодезичних зйомок, внесення змін до кадастрової документації, отримання витягів та внесення виправлень, вказані обставини потребують проведення судової земельно-технічної експертизи з метою дослідження у повному обсязі всіх обставин справи для вирішення питання про відновлення меж земельної ділянки у зв`язку з отриманням ОСОБА_1 19.12.2019 р. нового витягу № НВ-019 з державного земельного кадастру з виправленою конфігурацією земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :13:016:0183.

У зв`язку з чим, судом було роз`яснено позивачу її право на проведення судової експертизи, однак позивач відмовилась та зауважила, що для відновлення меж земельної ділянки, знесення металевого паркану та фундаменту достатньо даних, які зазначено в Акті огляду земельної ділянки від 12.02.2021 року та доданої схеми, необхідності в проведенні експертизи немає.

Проте, суд обгрунтовано зауважив, що по даній справі необхідно спеціальні знання, сам акт без технічного обґрунтування, опису або висновку не може бути документом, тим належним доказом, на підставі якого у разі задоволення позову суд може відновити межі земельної ділянки, а виконавча служба здійснити виконання по описанню координат поворотних точок меж земельної ділянки, які повинні бути описані у резолютивній частині рішенні на підставі висновків компетентних експертних органів.

Розглядаючи даний спір, суд правильно звернув увагу позивача на принцип юридичної визначеності, який є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справі, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.02.2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Через відпустку судді Громіка Р.Д., повне судове рішення складено 15.05.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький