Справа №346/4953/22
Провадження №2/346/361/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 р.м. Коломия Івано-Франківської області

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді: Валігурської Л.В.

за участю секретаря: Вербіщук О.Д.

представника позивача: Романишина Д.М.

позивача: ОСОБА_1

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Коломия позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

24.11.2022 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 . Також просить припинити право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що являється власницею квартири АДРЕСА_1 . У вказаній квартирі окрім неї також прописаний її онук ОСОБА_2 (син її дочки ОСОБА_4 ) Зазначає, що колишній чоловік дочки дав згоду на виїзд на постійне місце проживання сина ОСОБА_5 разом з матір`ю в Королівство Іспанія і з того часу її онук проживає у вказаній державі, в Україну не повертається, квартирою АДРЕСА_1 не користується, особистих речей відповідача в квартирі не має. Відповідач перебуває за межами території України та не бажає самостійно знятися з реєстрації. Точне місце перебування відповідача їй не відоме. Вважає, що відповідач втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності, оскільки не проживає без поважних причин у вказаному житлі більше 11 років.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ст. ст. 270, 405, 316, 317, 319, 381, 386, 391 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов не подавав.

ІІ. Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою суду від 07.12.2022 року відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Суд ухвалою від 19.02.2023 залучив ОСОБА_3 в якості третьої особи, оскільки останній являється співвласником квартири, в якій зареєстрований відповідач.

Відповідно до ухвали суду від 16.02.2023 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача під час судового розгляду, заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Зазначив, що відповідач за зареєстрованим місцем проживання відсутній, комунальні послуги не оплачує, жодних його речей в квартирі позивача немає.

Позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала повністю, пояснила, що відповідача свого часу зареєструвала в квартирі як члена своєї сім?ї і він певний час там проживав.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, надали суду клопотання, в яких просять проводити удовий розгляд за їх відсутності, позовні вимоги визнали повністю.

Суд, розглянувши заяву відповідача та третьої особи, постановив: розглядати справу у відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.09.2015 ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 117,9 кв. м., житловою площею 93 кв. м. аналогічні відомості містяться і у Відомостях з державного реєстру речових прав на нерухоме майна від 08.12.2022, крім того вбачається, що третій особі ОСОБА_3 на підставі свідоцтва на спадщину від 11.08.2018 належить 1/3 частина вищезазначеної квартири.

Згідно довідки №1966 виданої 21.02.2022 Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради про склад осіб, зареєстрованих у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто відповідач по справі.

Як вбачається із заяви ОСОБА_6 , посвідченої приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцко П.П., останній дав згоду на виїзд на постійне місце проживання в Іспанію його сина ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_3 .

За змістом акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 07.10.2022 засвідчено, що за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 07.10.2010 ОСОБА_2 фактично не проживає.

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 2 ст.64 ЖК України до членів сім?ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім?ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов?язки, як наймач та члени його сім?ї.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім?ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім?ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім?ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім?ї.

Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім?ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім?ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім?ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов?язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім?ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об?єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки відповідач зареєстрований в квартирі, власниками якої є позивач та третя особа, але більше 11 років в ній не проживає, враховуючи, що відповідач заявлені вимоги визнав повністю, не заперечувала проти їх задоволення і третя особа, доказів на спростування вказаних обставин або наявності поважних причини непроживання у квартирі понад один рік суду надано не було, ОСОБА_2 є таким, що втратив право користування квартирою.

Відповідно до п. 50 постанови Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 №265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється серед іншого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Таким чином саме рішення суду є підставою для подальшого зняття особи із зареєстрованого місця проживання, що за своїм змістом та наслідками безпосередньо свідчить про припинення права користування житловим приміщенням особою, оскільки остання втрачає правові підстави для подальшого користування ним, відповідно відсутні жодні підстави для ухвалення окремого рішення в цій частині, а тому у задоволенні відповідних позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Крім того, за наведених вище обставин на переконання суду дієвим та достатнім способом захисту інтересів позивача буде саме визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

V. Заходи забезпечення позову (заяви).

Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратив право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області.

Повний текст рішення виготовлено «01» березня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Суддя: Л.В. Валігурська