Справа № 182/1384/23
Провадження № 2-н/0182/467/2023
У Х В А Л А

Іменем України

30.03.2023 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Багрова А.Г., розглянувши в м. Нікополі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів.

Згідно із заявою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

Місце проживання заявника ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 ( Відповідь №5928 від 29.03.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру).

Місце проживання боржника ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .( Відповідь №5900 від 29.03.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру).

Згідно зі ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

За загальним правилом частини першої статті 27ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема частина перша статті 28ЦПК України, на яку міститься посилання у заяві про видачу судового наказу, передбачає, що позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

За змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Таким чином, позови (заяви) про стягнення аліментів можуть бути подані як за зареєстрованим місцем проживання позивача (заявника), так і за місцем його перебування.

На даний час декларування та реєстрація місця проживання (перебування) фізичних осіб в Україні регулюється виключно Законом України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні" від 05.11.2021 року N 1871-IX, який набрав чинності 01.12.2021 року. В свою чергу ч. 1 ст. 4 цього Закону передбачає, що особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

В свою чергу пунктом 51 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року N 5492-VI, до Єдиного державного демографічного реєстру вноситься інформація про особу, зокрема відомості про зареєстроване або задеклароване місце проживання (перебування) особи.

Таким чином зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання заявника ОСОБА_1 є адреса: АДРЕСА_2 , а боржника ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .

Водночас адреса: АДРЕСА_1 є місцем фактичного проживання/перебування заявника ОСОБА_1 , як взятої на облік внутрішньо переміщеної особи, згідно змісту заяви про видачу судового наказу та копії довідки виконавчого комітету Першотравневської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 08.04.2022 року N 1227-.

Відповідно до положень ч. 1-2 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року N 1706-VII, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

При цьому, ч. 1 ст. 41 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року N 1706-VII передбачає, що облік внутрішньо переміщених осіб здійснюється у Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб.

Таким чином адреса: АДРЕСА_1 є місцем фактичного проживання заявника ОСОБА_1 , як взятої на облік внутрішньо переміщеної особи.

У зв`язку з чим суд вважає, що адреса фактичного проживання взятої на облік внутрішньо переміщеної особи не є тотожним поняттю зареєстрованого або задекларованого місця проживання (перебування) особи, а також не підміняє його за своєю суттю, оскільки такі облік і декларація/реєстрація мають різну мету та правові наслідки. Крім того, такий висновок суду підтверджує і зміст самих положень ч. 2-3 ст. 6 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20.10.2014 року N 1706-VII, якими врегульовано порядок внесення відомостей про зареєстроване місце проживання внутрішньо переміщеної особи на підставі документів, що підтверджують реєстрацію місця проживання, або відомостей, внесених до документів особи, які підлягають обміну, а також може використовуватися інформація з Державного реєстру виборців, Єдиного державного демографічного реєстру, Державного реєстру актів цивільного стану громадян, реєстрів територіальних громад, Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.

З огляду на зазначене суд вважає, що фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи не змінює і тимчасово не підмінює задеклароване або зареєстроване місця проживання (перебування) цієї особи.

Таким чином розгляд даної справи не належить до підсудності Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у відповідності до положень визначення територіальної юрисдикції (підсудності),передбачених ст. 27, ч. 1 ст.28, ч. 1 ст.162 ЦПК України, оскільки у відповідності до положень ч. 1 ст. 27 ЦПК України підсудний Добропільському міськрайонному суду Донецької області, а у відповідності до положень ч. 1 ст. 28 ЦПК України підсудний Слов`янському міськрайонному суду Донецької області.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушення правил підсудності.

Ураховуючи зазначене вище, вважаю необхідним відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Керуючись ст. 27, 28, 162, 165, 258-261 ЦПК України, суддя-

ПОСТАНОВИЛА:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину.

Копію ухвали надіслати заявнику до відома.

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1,2,8,9 частини першої статті 165цього Кодексу, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя: А. Г. Багрова