Номер провадження: 22-ц/813/728/23
Справа № 523/8991/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Дришлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Нечитайло А.О.,

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежан Андрій В`ячеславович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,-

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежан А.В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з відкриттям розділу, індексний номер: 46103173 від 22.03.2019 15:53:34 щодо реєстрації за ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру, оскільки підписанням договору купівлі-продажу позивач помилково розуміла як передачу в іпотеку належної їй квартири в рамках виконання домовленостей щодо отримання нею кредиту у розмірі 27 000 доларів США в кредитній групі «Синдикат», директором якого є ОСОБА_2 ..

Так оспорюваний договір вона уклала, розуміючи, що це є забезпечення у вигляді застави щодо виконання договору позики, згідно з яким вона отримала 27 000 доларів США. Укласти з відповідачем ОСОБА_2 договір позики вона змушена була через те, що опинилася в скрутному фінансовому становищі, оскільки заборгувала перед ОСОБА_3 210 000 грн за договором позики від 29 листопада 2018 року.

Таким чином, наявність помилки у вигляді неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору купівлі - продажу замість договору іпотеки й стало причиною звернення до суду із вказаним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник повністю підтримали позов та просили його задовольнити з правових підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечував проти позовних вимог вказуючи на безпідставність позову, оскільки позивач за власним бажанням підписала договір і розуміла що підписує. Сторонами умови договору виконані, ціна узгоджена.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, з письмовим відзивом та запереченнями на позов не зверталась.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2020 року позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони про розгляд справи сповіщались неодноразово належним чином та завчасно. Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності доказів у справі матеріалів.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Бежаном А.В. та зареєстрований в Реєстрі за №1009. За домовленістю сторін продаж вищезазначеної квартири вчинено за 787 640 грн (а.с. 16-18).

Квартира на момент укладення договору належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 19 листопада 2012 року (а.с. 13).

Із змісту договору купівлі-продажу видно, що за домовленістю сторін продаж квартири було здійснено за 787 640 грн, які продавець одержав від покупця повністю до дати підписання договору. Згідно із оцінкою майна складеною ТОВ «Ріалті Україна» від 21.03.2019 вартість квартири складає 787 640 грн.

Вказані кошти були сплачені відповідачем позивачу в день складення угоди, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 22.03.2019 (а.с. 96).

24 вересня 2018 року позивачем був замовлений незалежний звіт, та згідно Висновку вартості об`єкта незалежної оцінки оцінювача ОСОБА_5 , кваліфікаційне свідоцтво оцінювача від 30.09.2017, ринкова вартість квартири за адресою: АДРЕСА_1 станом на 10.01.2019 складає 2 037 550 гривень (а.с. 22).

За договором позики ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_3 в борг без отримання відсотків, грошові кошти у розмірі 210 000 грн, що в еквіваленті складає 7 000 доларів США, і зобов`язалася їх повернути до 01.02.2019 (а.с. 27-28).

Згідно із заявою ОСОБА_3 від 22.03.2019 підпис якої засвідчений приватним нотаріусом Бежан А.В., ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання за договором позики, претензій не має.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

За загальним правилом, відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення (роз`яснення Пленуму Верховного Суду України в абзаці 2 пункті 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9).

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц (провадження №61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що знаходилась під впливом помилки природи правочину, прав та обов`язків сторін правочину, а саме підписання договору купівлі-продажу позивач помилково розуміла як передачу в іпотеку належної їй квартири в рамках виконання договору позики.

Однак, у пункті 3 договору купівлі-продажу квартири вказано, що за домовленістю сторін продаж квартири було здійснено за 787 640 грн, які продавець отримав від покупця повністю до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру та відсутність у них будь-яких претензій фінансового характеру один до одного.

Пунктом 6 спірного договору визначено, що волевиявлення сторін є вільним та відповідає дійсним намірам створити для себе правові наслідки. Правочин не носить характеру фіктивного, не є зловмисним, а також будь-які обставини помилки, обману, насильства, тяжких обставин для вчинення цього правочину відсутні.

Крім того, у самому договорі нотаріусом підтверджено, що під час підписання спірного договору його прочитано сторонам вголос, при цьому нотаріусом зроблено усний переклад тексту договору з української мови на російську мову. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам (пункт 20).

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу не усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки укладення.

При таких обставинах суд першої інстанції, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є похідними вимогами від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, тому також обґрунтовано судом першої інстанції відхилені.

Усі доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

Інших вагомих та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 21 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік