Справа № 490/626/21
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі Марченку О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на майно та договору купівлі-продажу дійсним -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому з урахуванням уточнень, просив:

встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини, ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідно прийняття ним спадщини після неї;

визнати договір міни № 1196 від 04 травня 1998 року укладеним та дійсним;

визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності у порядку спадкування на квартиру за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2021 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання сторони не з`явилися. Від позивача 16 січня 2023 року надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач ОСОБА_2 направила до суду заяву з проханням справу розглядати без її участі, позов визнає та просить його задовольнити. Від Миколаївської міської ради надійшов лист з проханням розглянути справу за наявними у матеріалах доказами відповідно до вимог діючого законодавства.

За такого суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності осіб, які не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке.

Між ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 04 травня 1998 року укладено договір міни № 1196, за яким ОСОБА_5 отримала квартиру АДРЕСА_2 .

Цей договір укладено на Універсальній товарній біржі «Віконт-Т» та зареєстровано 12 червня 1998 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 16448.

Віповідно до відповіді КП «Миколаївське бюро технічної інвентаризації» від 29 листопада 2021 року № 3338 право власності на квартиру АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 на підставі договору міни, про який зазначено вище та неї складено технічний паспорт.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Миколаєві.

За заявою позивача ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом від 04 серпня 1998 року № З-454 після смерті ОСОБА_5 заведено спадкову справу №13/2018.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження щодо свого майна, яке належить їй де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, у тому числі і належну їй на праві власності цілу квартиру АДРЕСА_3 , та заповіла це майно ОСОБА_1 і ОСОБА_6 у рівних частинах.

Копія цього заповіту наявна в матеріалах справи та засвідчена підписом представника позивача Чайковського І.М., який діє на підставі ордеру, наявного у матеріалах справи.

Цей заповіт посвідчено державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № З-454, серія та номер бланка ААО №825203.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 17 січня 2018 року є чинним.

Матеріли справи не містять доказів того, що

ОСОБА_7 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

Отже із наведеного слідує, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, зокрема квартири АДРЕСА_3 .

Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинської К.Т. від 29 січня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки нотаріусу не надано документів, які підтверджують рідство заявника та померлого, документів, які необхідні для встановлення місця відкриття спадщини, а також факту прийняття спадщини, правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог щодо визнання договору міни, укладеного на Універсальній товарній біржі «Віконт-Т», суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі статтею 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " № 9 від 06 листопада 2009 року зазначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільногокодексу України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Згідно зі статтею 153 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 241 ЦК Української РСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якому однією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Стаття 242 ЦК Української РСР визначає, що до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Відповідно до статті 224 Цивільного кодексу УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 227Цивільного кодексу УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Частина перша статті 47 Цивільного кодексу УРСР вказує на те, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 Цивільного кодексу УРСР).

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано на те, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Зі змісту договору міни нерухомого майна від 04 травня 1998 року слідує, що ця угода укладена на Універсальній товарній біржі «Миколаївська Нерухомість 2000» відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу».

Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше.

Цивільний кодекс УРСР, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, було прийнято та він набув чинності у 1963 році. Тоді як Закон України «Про товарну біржу» прийнятий та набув чинності у 1991 році. Відтак до спірних правовідносин має бути застосовано Закону України «Про товарну біржу».

Згідно із частиною першою та другою статті 15Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року №1956-ХІІ (в редакції станом на 16 лютого 1993 року), біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

За своїм змістом договір міни відповідає вимогам переліченим у статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ.

Зважаючи на приписи частини четвертої статті 15 Закону України «Про товарну біржу» означена біржова угода не підлягала нотаріальному посвідченню. Відповідно до вимог статті 227Цивільного кодексу УРСР(в редакції 1963 року) ця біржова угода підлягала реєстрації у відповідному Бюро технічної інвентаризації за місцезнаходженням нерухомості.

Зазначена вимога чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства позивачем була виконана та проведена реєстрація отриманої у власність квартири у Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, про що свідчить реєстраційний напис від 30 серпня 2000 року за № 250.

Зі змісту договору міни також слідує, що його сторонами дотримано вимог статті 224, 241, 242 Цивільного кодексу УРС (які діяли на момент виникнення спірних правовідносин) та досягнуто істотних умов, визначених для договору міни, а саме ініціатори угоди та учасники передали один одному у власність майно.

За життя ОСОБА_8 квартира АДРЕСА_2 за її життя була зареєстрованим місцем її проживання.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання договору міни дійсним та про необхідність їх задоволення.

Щодо позовних вимог про визнання права власності у прядку спадкування, то суд дійшов таких висновків.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Стаття 1233 ЦК України визначає, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_8 вчинила особисте розпорядження щодо свого майна на випадок її смерті, залишивши усе майно, в тому числі квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_9 у рівних частинах.

ОСОБА_1 скористався своїм правом на подав заяву на отримання спадщини за заповітом від 04 серпня 1998 року № З-454 після смерті ОСОБА_8 . В той же час ОСОБА_2 таку заяву до відповідного нотаріуса за місцем знаходження нерухомого майна (у м. Миколаєві) не подала, тому згідно із статтею 1272 ЦК України вона є такою, що не прийняла цю спадщину.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині визнання права власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 та про необхідність задоволення позову у цій частині.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнала та просила його задовольнити. Також суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія заповіту ОСОБА_8 від 01 липня 1997 року № З-2197, яким ОСОБА_8 заповіла ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_4 . Цей заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори та є чинним.

Також суд враховує, що відповідач Миколаївська міська рада у вирішенні цього позову поклалася на розсуд суд.

Щодо позовних вимог про встановлення факту постійного проживання позивача з ОСОБА_5 на час її смерті слід відмовити, з огляду на недоведеність.

Відповідно до приписів статті 141 ЦПК України судовий збір сплачено під час подачі позову до суду.

Керуючись статтями 141, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати договір міни № 1196 від 04 травня 1998 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 на Універсальній товарній біржі «Віконт-Т» та зареєстрований 12 червня 1998 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за № 16448 дійсним.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності у порядку спадкування після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на квартиру АДРЕСА_5 .

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.М. Шолох