Провадження № 2/369/1179/23
РІШЕННЯ

Іменем України

14.02.2023 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі головуючого судді Янченка А.В., за участю секретаря судового засідання Безкоровайної М.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу № 369/17938/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю про усунення перешкод у користуванні та володінні земельною ділянкою, в якому просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :02:010:5003, площею 0,0499 га, цільове призначення: для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідачів власними силами та за власні кошти знести самочинно збудовану споруду, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі без будь-якої домовленості з ним в порушення будівельних норм та правил, без відповідних погоджень на будівельні роботи, без затвердження проектно-кошторисної документації, будівельного паспорту і належних протипожежних дозволів, самочинно здійснюють будівництво будинку, що є порушенням ДБН 360-92, а також порушенням засад добросусідства, передбачених ст. 103 ЗК України. До того Відповідачами порушено факт протипожежного розриву між садовим будинком, який становить менше 10 м, чим порушено вимоги п. 3,25* ДБН 360-92** містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.02.2022 року, відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання.

18.10.2022 року від представника відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено жодними та допустимими доказами факт порушення його прав, а також не доведено факту самочинного будівництва відповідачами. Даний відзив прийнято судом.

Ухвалою суду від 21.12.2022 року закрито підготовче провадження в цивільній справі, призначено розгляд справи по суті на 14.02.2023 року.

У судове засідання 14.02.2023 року сторони не з`явилися, про дату та час судового розгляду справи повідомлялися належним чином. 21.12.2022 року представник відповідачів подав заяву про розгляд справи без участі відповідачів та їх представника, яка задоволена судом. Позивач відповідь на відзив не подав.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. ч. 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України).

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на майно № позивач є власником:

- земельної ділянки, кадастровий номер :02:010:5003, площею 0,0499 га, цільове призначення: для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки, кадастровий номер :02:010:5004, площею 0,0143 га, цільове призначення: для ведення садівництва, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- садового будинку АДРЕСА_3 .

Відповідачі є власниками садового будинку АДРЕСА_4 . Земельна ділянка відповідачів межує з земельною ділянкою позивача № НОМЕР_1 .

Позивач на обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідачі без будь-якої домовленості з ним в порушення будівельних норм та правил, без відповідних погоджень на будівельні роботи, без затвердження проектно-кошторисної документації, будівельного паспорту і належних протипожежних дозволів, самочинно здійснюють будівництво будинку, що є порушенням ДБН 360-92, а також порушенням засад добросусідства, передбачених ст. 103 ЗК України. До того відповідачами порушено факт протипожежного розриву між садовим будинком, який становить менше 10 м, чим порушено вимоги п. 3,25* ДБН 360-92** містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень.

Суд вважає вказані твердження Позивача безпідставними, оскільки жодних доводів та відповідних належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог позивачем не надано.

Зокрема, відповідно до наявних у відповідачів документів, зокрема правовстановлюючих документів на земельну ділянку та садовий будинок, розташований на земельній ділянці, Рішення виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №7/41 від 30.07.2020р., будівельного паспорту на садовий будинок з додатками, схемою забудови земельної ділянки в АДРЕСА_5 та повідомлення про початок будівельних робіт з додатками, наявними в матеріалах справи відповідачі здійснювали будівництво будинку на власній земельній ділянці у повній відповідності до вимог чинного законодавства.

Щодо тверджень позивача про порушення його прав відповідачами та вимоги про усунення перешкод у користуванні його земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, яке здійснювалось відповідачами на власній земельній ділянці, суд погоджується з доводами представника відповідача.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через ознаки, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15, а також Верховним Судом у постановах: від 18 лютого 2019 року у справі № 308/5988/17-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 202/3520/16-ц.

Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).

З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом.

Отже, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1721цс16 зроблено висновок, що «право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу)».

Суд вважає, що позивачем не доведено, що будівництвом будинку відповідачами порушено права позивача, що це заважає користуватися або володіти належним йому майном. Крім того, слід зауважити, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надано доказів про настання або загрозу настання негативних наслідків саме для нього, тобто не доведено порушення його прав.

Натомість, у цій справі, позивач відноситься до інших осіб, які можуть звернутись до суду із позовом про знесення самочинного будівництва (в розумінні статті 376 ЦК України), що зумовлює встановлення у таких справах додаткових обставин, зокрема, крім встановлення самого факту самочинного будівництва, підлягає обов`язковому доведенню факт порушення прав таких осіб у зв`язку з самочинним будівництвом.

Такої ж позиції дотримується й Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вказаній у Постанові від 29 вересня 2022 року у справі № 642/4074/20 (провадження № 61-19920св21).

У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-137цс14 зроблено висновок, що «правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від встановленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Відтак, суд погоджується з доводами представника відповідачів, що позивачем не доведено жодними належними та допустимими доказами факт порушення його прав, а також не доведено факту самочинного будівництва відповідачами.

Усі інші доводи та твердження сторін не спростовують вищевикладених висновків суду.

Враховуючи наведене, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 258-259, 263-265, 268Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю - відмовити повністю.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Перший відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_3 ).

Другий відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено: 20.02.2023 року.

Суддя А.В. Янченко