Справа № 686/4899/23
Провадження № 2/686/2602/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 березня 2023 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Палінчака О.М.,

при секретарі Цибульській Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

22 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, в обґрунтування якого вказав, що 22.12.2019 уклав із відповідачем договір позики, згідно з умовами якого відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 37 000 грн., які зобов`язався повернути до 22.02.2020 року, проте вказаного обов`язку не виконав, грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 37 000 грн. 00 коп., проценти за користування грошима в сумі 13 232,32 грн., індекс інфляції в сумі 14 615,00 грн. та 3% річних у сумі 3 524,63 грн., а всього в сумі 68 371 грн. 95 коп., а також понесені судові витрати, які складає судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

27 лютого 2023 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що розгляд справи просить проводити без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 , повідомлений про час і місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явився, у відповідності до вимог ст. 280 ч.1, 2 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, доказів поважності причин неявки в судове засідання не подав, як і не подав відзиву на позов.

Тому, суд за згодою позивача та на підставі ст. 223 ч. 4 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів в порядку заочного розгляду. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 грудня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримав в позику від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 37 000 грн., які зобов`язався повернути до 22.02.2020 року, що підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_2 від 22.12.2019 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору може бути представлена розписка позичальника, що посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Оскільки строк виконання зобов`язання за договором позики настав, відповідач ОСОБА_2 зобов`язання за договором не виконав, а тому з нього підлягає стягненню борг за договором позики в сумі 37 000 грн.

Щодо стягнення процентів за позикою в сумі 13 232 грн. 32 коп. за період з 22.12.2019 року по 22.02.2023 року суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Велика Палата ВС у постанові № 310/11534/13-ц зробила висновок про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Також, Велика Палата ВС наголосила на тому, що в охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочки виконання грошового зобов`язання. Таким чином, період правомірного користування коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування супроводжується нарахуванням процентів у порядку та розмірі, що визначені у кредитному договору, а у разі прострочки позичальником виконання зобов`язань зі своєчасного повернення кредиту права кредитора захищаються шляхом нарахування процентів річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У постанові від 04.02.2020 р. у справі №912/1120/16 Велика Палата ВС, також зазначила, що регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Кодексу не можуть застосовуватись одночасно.

Відповідно положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів за час користування грошовими коштами відповідно до рівня облікової ставки Національного банку України можуть бути задоволенні лише в межах строку дії договору з 22.12.2019 року по 22.02.2020 року включно. Згідно даних Офіційного інтернет-представництва НБУ облікова ставка НБУ склала з 22.12.2019 року по 30.01.2020 року (40 днів) 13,5% річних; з 31.01.2020 року по 22.02.2020 року (23 дні) 11,0% річних.

Отже, проценти за позикою від 22.12.2019 року складають 1419 грн. 45 коп., а саме: (37000х13,5%):365х40 днів = 546 грн. 28 коп.; (37000х11%):365 днів х23 дні=255 грн. 77 коп.

Вирішуючи питання з приводу стягнення трьох відсотків річних від простроченої суми та індексу інфляції за весь час прострочення, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК України.

Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

В позовній заяві позивач просить стягнути 3 524 грн. 63 коп. трьох відсотків річних від простроченої суми та 14 615 грн. 00 коп. інфляційних втрат від простроченої суми позики.

Проте, відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Тому, три відсотки річних підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у період з 22.02.2020 року по 23.02.2022 року та становлять, відповідно до проведених розрахунків: 37000 (сума боргу)х3%х733 (днів у періоді нарахування)/365 (днів у році) = 2229 грн. 12 коп.

Щодо розрахунку інфляційних втрат позивача, то судом встановлено, що у позовній заяві ним зроблено невірний її розрахунок, а саме, індекс інфляції за певний період вираховується шляхом множення індексів інфляції за кожен місяць цього періоду, а не рахується за кожен місяць окремо. Окрім того, заподіянні позивачу збитки внаслідок інфляції слід рахувати за період з 22.02.2020 по 23.02.2022 року і в цей період індекс інфляції становить 119 %, а розмір інфляційних втрат позивача становить: 37000х118,8/100-37000 = 7030 грн.

Отже, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути заборгованість за договором позики від 22.12.2019 року: 37 000 грн. 00 коп. основної суми боргу, 1419 грн. 45 коп. відсотків за користування позикою, 2229 грн. 12 коп. трьох відсотків річних та 7030 грн. інфляційних втрат, а всього 47 678 грн. 57 коп.

Щодо розподілу судових витрат по справі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог в розмірі 748 грн. 67 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263 - 265, 280-285 ЦПК України, ст.ст. 207, 525, 526, 530, 549, 628, 638, 629, 610, 1048, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором позики від 22.12.2019 року в сумі 47 678 грн. 57 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 748 грн. 67 коп.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Дата складання повного тексту рішення суду 22 березня 2023 року.

Суддя: О.М. Палінчак