Справа № 464/8250/17 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/811/114/21 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю представника відповідача Медвідь В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 адвоката Медвідь Василя Осиповича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2020 року у складі судді Чорної С.З. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

встановив:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Вимоги обґрунтовував тим, щовін є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Іншими 2/3 частинами вищезазначеної квартири володів його батько ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом за померлим ОСОБА_3 . При зверненні з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Чорній С.Б., якою було відкрито спадкову справу по спадкуванню за померлим ОСОБА_3 ,отримав відмову у визнанні його спадкоємцем у зв`язку з наявністю в матеріалах справи заповіту, посвідченого Культемах О.Ф., державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори 04.03.2015 за реєстровим № 5-92. Згідно із цим заповітом ОСОБА_3 заповів усе своє майно ОСОБА_1 .

Цей заповіт вважає недійсним, оскільки у 2013 році ОСОБА_3 встановлено діагноз хвороба Альцгеймера, що підтверджується медичною карткою амбулаторного хворого. В останні роки життя ОСОБА_3 не впізнавав свого сина, вважав, що він знаходиться в Афганістані де бориться з талібами. Про це він неодноразово розповідав сусідам. У 2015 році ОСОБА_3 перебував на лікуванні в Львівській обласній державній клінічній психіатричній лікар, де підтвердили його діагноз. Тобто, при складанні заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював і не міг усвідомлювати значення своїх дій. Про це захворювання ОСОБА_3 ОСОБА_1 було відомо, проте відповідач про це захворювання нотаріусу не повідомив. На думку позивача, відповідач скориставшись тим, що внаслідок захворювання спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій, заволодів майном, що належало ОСОБА_3 .

Просив визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_4 від 04.03.2015 та скасувати право власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,третя особа Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним - задоволено.

Визнано недійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф. від 04.03.2015 за реєстровим №5-92.

Скасовано право власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 640 грн. судового збору.

Рішення суду оскаржив представник відповідача ОСОБА_5 , вважає рішення незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що в основу оскаржуваного рішення суд першої інстанції поклав висновок судово-психіатричної експертизи № 21к від 12.12.2018. В свою чергу, 02.12.2020 представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи, у задоволенні якого ухвалою від 02.12.2020 відмовлено.

Провівши системний аналіз матеріалів справи у їх сукупності, проаналізувавши пояснення експерта ОСОБА_6 , показання 6-ти свідків, письмові докази, які долучені до матеріалів справи після проведення експертизи, вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи № 21/к від 12.12.2018 є необґрунтованим, таким, що суперечить іншим матеріалам справи, а відтак не міг бути покладений в основу оскаржуваного судового рішення.

Зокрема, у вказаному висновку експертизи зазначено, що на момент складання заповіту 04.03.2015 ОСОБА_3 страждав хронічним, стійким психічним розладом у формі деменції при хворобі Альцгеймера з пізнім початком та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З покликанням на уніфікований клінічний протокол первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги, затвердженим наказом МОЗ України від 19.07.2016 № 736, діагноз деменція, а в конкретному випадку хв. Альцгеймера, може бути встановлений виключно після всебічної оцінки пацієнта фахівцями в галузі охорони здоров`я з досвідом диференціальної діагностики з використанням міжнародних стандартизованих критеріїв.

Дослідивши долучену до матеріалів справи медичну карту амбулаторного хворого № 1146813 від 21.05.2013, заведену на ОСОБА_3 вбачається, що запис хвороба Альцгеймера здійснено з грубим порушенням клінічного протоколу, оскільки не підтверджено жодними медичними дослідженнями.

Також, звертає увагу, що в період з 17.10.2013 по 24.01.2016 відсутні будь які записи щодо звернень як до психіатрів, так і до невропатолога.

Крім цього, згідно із листом ЛОВ Всеукраїнського об`єднання ветеранів від 10.05.2019 № 8, у 2009-2013 роках ОСОБА_3 працював головним бухгалтером ЛОВ ВОВ на громадських засадах, виконував свої обов`язки сумлінно і чесно, що спростовує твердження експертів про те, що ОСОБА_3 хворів та страждав на ознаки втрати пам`яті.

Також, просить врахувати, що посвідчуючи оскаржуваний заповіт від 04.03.2015 державний нотаріус Кутельмах О.Ф. зазначила у тексті заповіту, що особу ОСОБА_3 було встановлено, дієздатність перевірено, зміст заповіту записано нотаріусом зі слів ОСОБА_3 , такий прочитаний уголос заповідачем і власноручно ним підписаний.

На переконання апелянта, позивачем не доведено, а матеріалами справи не встановлено жодних підстав, передбачених статтями 215 та 225 ЦК України, які б вказували на недійсність оскаржуваного заповіту.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2020 року та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не прибув, судові повістки направлялася неодноразово за адресою місця проживання АДРЕСА_2 , однак повернуті за закінченням терміну зберігання.

Згідно із ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи,які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку,що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Заяву про зміну свого місця проживання позивач ОСОБА_2 не подавав, протягом строку зберігання поштового відправлення не з`являвся за отриманням поштового відправлення, кореспонденція повернута на адресу суду.

В свою чергу, повідомлення про час та місце розгляду справи було розміщено на офіційному сайті Львівського апеляційного суду у списку справ призначених до розгляду на 28 лютого 2023 року.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_5 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що отримані докази дають підстави для висновку про визнання недійсним заповіту, що складений 04.03.2015 ОСОБА_3 , оскільки доводи сторони відповідача, покази свідків не спростовують висновків, зроблених фахівцями у відповідній галузі, якими встановлено, що ОСОБА_3 на момент укладання заповіту 04.03.2015 страждав хронічним, стійким психічним розладом у формі деменції при хворобі Альцгеймера з пізнім початком та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, оскільки, право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_1 на підставі заповіту ОСОБА_3 , який на момент його укладення не усвідомлював значення своїх дій, а тому скасував свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 04.03.2015 ОСОБА_3 уклав заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 5-92, згідно якого все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на, що за законом матиме право заповідає ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 171).

Копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 12.01.2017 стверджується, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 80 років, місце смерті с.Плугів (т. 2 а.с. 171).

Як вбачається з свідоцтва про право власності на квартиру № НОМЕР_2 від 12.03.1996 квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_7 .

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину від 25.12.2009 ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_7 успадкував спадкове майно, а саме: 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .

В свою чергу, з копій матеріалів спадкової справи №02-14, заведеної після смерті ОСОБА_3 встановлено, що 23.01.2017 до приватного нотаріуса Чорній С.Б. звернувся із заявою ОСОБА_1 про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 148).

Крім цього, 01.06.2017 із заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_2 , як спадкоємець за законом першої черги (т. 2 а.с. 164).

Листом від 19.06.2017 приватний нотаріус ЛМНО Чорній С.Б. повідомила ОСОБА_2 про те, що він не може спадкувати як спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_3 , окрім права на обов`язкову частку у спадщині, у зв`язку з наявністю в матеріалах спадкової справи заповіту, посвідченого Культемах О.Ф., державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори 04.03.2015 за реєстровим № 5-92 (т. 2 а.с. 167).

01.11.2017 приватний нотаріус ЛМНО Чорній С.Б. видав ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 184).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом.

У ст. 1234 ЦК України зазначено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Згідно із ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаним заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими чи службовими особами.

Як зазначено вище, 04 березня 2015 року ОСОБА_3 у приміщенні Першої Львівської державної нотаріальної контори за адресою м. Львів, вулиця Саксаганського, 6 склав заповіт, за яким на випадок своєї смертівсе своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день його смерті буде йому належати і на що за законом матиме право, заповів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Звертаючись до суду з позовними вимогами ОСОБА_8 покликався на те, що оспорюваний заповіт від 04.03.2015 є недійсним, оскільки у 2013 році ОСОБА_3 встановлено діагноз хвороба Альцгеймера, що підтверджується, медичною карткою амбулаторного хворого, відтак при складанні заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював і не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача звертала увагу, що позивачем не доведено, а матеріалами справи не встановлено жодних підстав передбачених статтями 215 та 225 ЦК України, які б вказували про недійсність оскаржуваного заповіту, саме в момент його укладення, а від так позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як роз`яснено в абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Таким чином, законодавством встановлена імперативна норма для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, а саме обов`язкову наявність судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30 серпня 2018 року призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої дручено експертам КЗ ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Згідно із висновком судово-психіатричного експерта № 21/к від 12.12.2018, складеного комісією експертів психіатрів КП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Цвігун З.Г. на момент укладання заповіту 04.03.2015 страждав хронічним, стійким психічним розладом у формі деменції при хворобі Альцгеймера з пізнім початком та не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Встановлений діагноз хвороба Альцгеймера з пізнім початком, деменція середнього ступеня важкості з вираженим амнестичним с-м, у медичній карті амбулаторного хворого №1146813 відповідає діагностичним параметрам, діючої в Україні на той час Міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду.

При цьому експертами зазначено, що уніфікований клінічний протокол первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної допомоги "Деменція" затверджений наказом МОЗ України лише 19.07.2016.

Роз`яснення по суті вказаного висновку надав в судовому засіданні 05.03.2020 експерт Королюк Я.О.

Не погоджуючись з даним висновком представник відповідача ОСОБА_5 02.12.2020 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про призначення по справі повторної судово-психіатричної експертизи.

Ухвалою судового засідання від 02 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що висновок експертизи №21/к від 12.12.2018 містить дані про факти, які отримані при дослідженні поданих на експертизу об`єктів, що стосуються психічного стану ОСОБА_3 , вказаний висновок містить дані про методи дослідження, відповіді на поставлені питання, обгрунтування висновків, висновок містить як підписи експертів, так і штамп та печатку установи.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції сторона відповідача фактично власні доводи зводить до того, що висновок судово-психіатричної експертизи № 21/к від 12.12.2018 є необґрунтованим, таким, що суперечить іншим матеріалам справи, а відтак не міг бути покладений в основу оскаржуваного судового рішення.

Зокрема, звертають увагу, що запис у медичній картці на ім`я ОСОБА_3 про хворобу Альцгеймера здійснено з грубим порушенням клінічного протоколу, затвердженим наказом МОЗ України від 19.07.2016 № 736, оскільки не підтверджено жодними медичними дослідженнями.

Під час апеляційного розгляду справи ухвалою від від 22 березня 2022 року призначено по справі повторну посмертну судову психіатричну експертизу, проведення доручено експертам експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 103).

На вирішення експертам поставлено такі питання: чи страждав ОСОБА_3 будь якими психічними захворюваннями на момент складання оспорюваного заповіту 04 березня 2015 року?; чи міг ОСОБА_3 на момент складання оспорюваного заповіту 04 березня 2015 року розуміти значення своїх дій і керувати ними?; чи поставлений діагноз хв. Альцгеймера ОСОБА_3 у медичній карті амбулаторного хворого № 114813 від 21.05.2013 із дотриманням уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги «Деменція», затвердженого наказом МОЗ України від 19.07.2016 № 736, а також із дотриманням чинного законодавства України станом на 2013рік у галузі охорони здоров`я?; чи страждав ОСОБА_3 станом на 04 березня 2015 року на психічний розлад, якщо так, на який саме, а також чи підтверджується психічний розлад у ОСОБА_3 станом на 04 березня 2015 року згідно із наданою медичною документацією?; чи усвідомлював значення своїх дій та чи міг керувати ними ОСОБА_3 станом на 04 березня 2015 року?

Згідно із висновком судового-психіатричного експерта № 597 від 17.10.2022, складеного за наслідками комплексної судово психолого-психіатричної експертизи ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», ОСОБА_3 на момент складання оспорюваного заповіту 04 березня 2015 року страждав психічним розладом «Розлад психіки та поведінки, спричинені органічним ураженням головного мозку внаслідок церебросклерозу з інтелектуально-мнестичним зниженням «МКХ-10:F 06.8). Визначення можливості ОСОБА_3 на момент складання оспорюваного заповіту 04 березня 2015 року розуміти значення своїх дій і керувати ними не представляється можливим внаслідок неможливості визначити ступінь інтелектуально-мнестичного зниження. Питання чи встановлено діагноз: «Хвороба Альцгеймера з пізнім початком. Деменція середнього ступеня важкості з вираженим амнестичним синдромом» без дотримання уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги «Деменція», затвердженого наказом МОЗ України від 19.07.2016 № 736, а також із дотриманням чинного законодавства України станом на 2013 рік у галузі охорони здоров`я виходить за межі компетенції даної судово-психіатричної експертизи. Визначити ступінь усвідомлення значення своїх дій та керування ними у ОСОБА_3 станом на 04 березня 2015 року не виявляється можливим внаслідок наявності протиричивих відомостей. (т. 3 а.с. 112-127).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

На переконання колегії суддів, відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного заповіту від 04.03.2015 з підстав, визначених статтею 225 ЦК України, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що заповідач був абсолютно неспроможний в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та(або) керувати ними.

Зокрема, в описовій частині висновку експерта № 597 від 17.10.2022 зазначено, що діагноз «Хвороба Альцгеймера з пізнім початком. Деменція середнього ступеня важкості з вираженим амнестичним синдромом», який встановлює невропатолог ОСОБА_9 21.05.2013 згідно медичної карти амбулаторного хворого № 1424513 не підтверджується з даними інших медичних амбулаторних та стаціонарних карток (№№ 3018, 084057, 0038916) та поясненнями свідків. На період встановлення вказаного діагнозу не було розроблено уніфікованого клінічного протоколу протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої), третинної (високоспеціалізованої) та паліативної медичної допомоги «Деменція», затвердженого наказом МОЗ України від 19.07.2016 № 736.

Співвставляючи дані медичної докментанції з показаннями свідків, а також з клініко-експертними уявленнями про перебіг органічного ураження головного мозку на тлі церебросклерозу експерти прийшли висновку, що на момент складання оспорюваного заповіту 04 березня 2015 року ОСОБА_3 страждав психічним розладом «Розлад психіки та поведінки, спричинені органічним ураженням головного мозку внаслідок церебросклерозу з інтелектуально-мнестичним зниженням «МКХ-10:F 06.8), але визначити ступінь усвідомлення значення своїх дій та керування ними у ОСОБА_3 станом на 04 березня 2015 року не виявляється можливим внаслідок наявності протиричивих відомостей.

При цьому, згідно із показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ОСОБА_14 , при житті ОСОБА_3 не страждав психічними захворюваннями, на лікуванні з цього приводу не перебував, мав хорошу пам`ять, такі показання узгоджуються з матеріалами справи, зокрема медичною документацією та висновком експертизи.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази про те, що ОСОБА_3 на момент посвідчення заповіту 04.03.2015 перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, відтак рішення суду першої інстанції про визнання недійсним оспорюваного заповіту, яке суд першої інстанції ухвалив з врахуванням висновку судово-психіатричного експерта № 21/к від 12.12.2018, необхідно скасувати з одночасним ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні такої вимоги.

В свою чергу, не підлягає до задоволення і вимога позивача про скасування права власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки ця позовна вимога є похідною від вирішення зазначеної вище вимоги.

Наведене свідчить про те, що висновок суду про підставність позовних вимог не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах справи, тому апеляційну скаргу необхідно задовольнити з одночасним скасуванням оскаржуваного рішення та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із скасуванням судового рішення, колегія суддів змінює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції та проводить розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Медвідь Василя Осиповича задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02 грудня 2020 рокускасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи Перша Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Кутельмах О.Ф. від 04.03.2015 за реєстровим №5-92 та скасування права власності ОСОБА_1 на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 1261 (одна тисяча двісті шістдесят одна) гривень 50 копійок судового збору, сплаченого при поданні апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк