Справа № 161/1997/23 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/697/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя, Волинської філії ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за період затримки в її виплаті, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 01.06.2011 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера у Волинську філію ДП «Український науково-дослідний інститут ПМ «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя». При прийнятті на роботу їй було встановлено заробіток згідно із штатним розписом у розмірі 17320 грн на місяць.

Позивач вказувала, що 30.06.2022 року вона була звільнена з роботи за згодою сторін. Однак при звільненні їй не було виплачено заробітну плату в розмірі 34550,08 грн за період з травня по червень 2022 року включно. В добровільному порядку відповідач відмовляється виплатити їй належну заборгованість із заробітної плати. Зазначала, що у зв`язку з невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати вона має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки у проведенні розрахунку за період з травня 2022 року по 02.02.2023 року включно за 217 календарних днів у розмірі 122906,63 грн, а також компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 2779,98 грн.

У зв`язку з наведеним просила стягнути з відповідача на її користь 34550,08 грн заборгованості із заробітної плати, 122906,63 грн - середній заробіток за період затримки у виплаті заробітної плати та 2779,98 грн компенсацію за втрату частини грошових доходів, а всього 160236,69 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю. М. Білоконя на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 34550,08 грн та 2779,98 грн компенсації за втрату частини грошових доходів, а всього 37330,06 грн.

В решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю. М. Білоконя в користь держави 1073 грн 60 коп. судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в цій частині та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, що судом не було враховано, що прострочення проведення повного розрахунку при звільненні виникло з вини відповідача. Зазначає, що суд, відмовляючи в стягненні на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи послався на розрахунковий листок за червень 2022 року про розмір заборгованості по заробітній платі, який вона нібито отримала 30 червня 2022 року. Однак, вказує, що такий листок їй не вручався, а також до матеріалів справи він не долучався. Про розмір заборгованості із заробітної плати їй стало відомо лише з листа відповідача від 28 грудня 2022 року на запит адвоката. В направлених адвокату документах міститься довідка про розмір заборгованості по зарплаті, датована 28 грудня 2022 року, тому саме з цієї дати їй стало відомо про суму заборгованості по зарплаті. Вважає, що з огляду на наведені в апеляційній скарзі обставини вона не пропустила тримісячний строк для звернення до суду.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказує на законність та обгрунтованість рішення суду, просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. У відзиві покликався на те, що зі змісту розрахункового листа по заробітній платі за червень 2022 року вбачається, що ОСОБА_1 30 червня 2022 року отримала зазначений листок, в якому міститься власний підпис позивача.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду лише в частині відмови в стягненні на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу додержання меж розгляду справи апеляційним судом, визначеного ч.1 ст.367 ЦПК України, не робить висновків щодо неоскарженої частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині свого судового рішення.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивача по справі 30.06.2022 року відповідач не здійснив виплату усіх належних їй коштів, що є грубим порушенням ч.1 ст. 116 КЗпП України. У зв`язку з цим суд також стягнув на користь позивачки суму компенсації за втрату частини грошових доходів із розміру невиплаченої зарплати за період затримки. Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення середнього заробітку за період затримки у виплаті заробітної плати, суд вважав, що ОСОБА_1 звернулась із цими вимогами 06 лютого 2023 року, тобто через більше ніж сім місяців від того, як отримала від роботодавця розрахунковий листок по заробітній платі, тоді як строк пред`явлення до суду цієї вимоги обмежується трьома місяцями з дня повного розрахунку по заробітній платі.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції в частині відмови у задоволених позовних вимогах помилковим і не може погодитись із ним з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 01.06.2011 року була прийнята на посаду головного бухгалтера у Волинську філію ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя згідно з наказом № 16-к від 01.06.2011 року (а.с.11).

На підставі наказу № 18-К/ від 30.06.2022 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 30.06.2022 року за згодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.12).

Згідно з витягом із штатного розпису по Волинській філії ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя, затвердженого наказом № 45 від 01.12.2021 року, посадовий оклад головного бухгалтера ОСОБА_1 становить 17320,00 грн. (а.с.13).

Відповідно до довідки про розмір заборгованості ОСОБА_1 по Волинській філії ДП «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя» № 227/3-3 від 28.12.2022 року заборгованість із заробітної плати за травень 2022 року 2502,17 грн., за червень 2022 року 32047,91 грн, а всього боргу на загальну суму 34550,08 грн (з урахуванням податків і зборів) (а.с.14,15, 16-19).

Отже, судом першої інстанції встановлено, що порушення прав позивача щодо повного своєчасного розрахунку при звільненні мало місце з 01 липня 2022 року (наступний день після звільнення) по 01 травня 2023 року, (день ухвалення рішення суду).

Компенсацію за втрату частини грошових доходів судом стягнуто відповідно до заявлених позовних вимог, на підставі поданого позивачкою розрахунку за період з липня 2022 року по день подачі позову лютий 2023 року (а.с.22).

Відповідач погодився із розміром стягнутої заробітної плати та компенсації, оскільки апеляційної скарги на це рішення не подав.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не застосовано відповідні норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, які, на думку апеляційного суду, є частково обґрунтованими.

З матеріалів справи вбачається, що порушення прав позивача відбулося внаслідок неправильних дій відповідача, який не вжив заходів для здійснення належного і повного розрахунку по заробітній платі із головним бухгалтером ОСОБА_1 у день її звільнення.

Як встановлено судом, розмір заборгованості із заробітної плати перед ОСОБА_1 за період з травня 2022 року по червень 2022 року складає 34550, 08 грн.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначала, що у зв`язку з невиплатою у встановлені законом строки заробітної плати вона має право на стягнення середнього заробітку за весь час затримки - з 01 липня 2022 року по 02.02.2023 року, розмір якого становить 122 906, 63 грн.

Дану суму відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачка обґрунтувала тим, що станом на 02.02.2023 року (217 днів затримки розрахунку) відповідач має їй сплатити середній заробіток за час затримки виплати зарплати, виходячи з наступного розрахунку: оскільки заробіток за один календарний день позивача становить 566, 39 грн, а кількість днів прострочення 217, тому 566, 39 грн х 217 днів = 122 906, 63 грн. Отже, саме цю суму як середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку просила стягнути з відповідача в її користь .

Згідно із ст. 116 КЗпП України (в редакції статті на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України (в редакції, яка діяла на дату звільнення позивача, 30.06.2022 р.) передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку, наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Отже, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання .

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у позовних вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку через застосування судом наслідків пропуску строку звернення до суду з такими вимогами, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Суд помилково вважав, що позивачці, яка була ознайомлена з розрахунковим листком 30 червня 2022 року, з цього дня було відомо про суму заборгованості із заробітної плати, а до суду вона звернулася лише 06 лютого 2023 року, тобто у строк понад три місяці, тому відмовив у цій частині позовних вимог.

Проте, судом першої інстанції неправильно застосовано норми трудового законодавства щодо строку звернення до суду, оскільки тримісячний строк відраховується з дня повного розрахунку з працівником, а не з дня, коли йому стало відомо про наявність боргу із зарплати.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Разом з тим, і зміни, внесені до норм статей 116,117, 233 КЗпП України на підставі Закону №2352-ІХ від 01.07.2022 року, не можуть стосуватися даних правовідносин, оскільки набули чинності лише з 19 липня 2022 року.

Отже, з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

Таким чином, враховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, за встановлених обставин цієї справи апеляційний суд доходить висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам даної справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних виплат, суд зменшує заявлену суму середнього заробітку за затримку розрахунку в користь позивачки з роботодавця до розміру 30000 грн, що відповідає розміру заборгованості із заробітної плати.

Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.

З огляду на викладене, враховуючи період порушення прав позивачки щодо недоотримання нею належних до виплати сум, розмір недоотриманих коштів, виходячи з принципів розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що із відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 000 грн, тому рішення суду в частині відмови у позові щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку із тим, що апеляційний суд дійшов висновку про скасування в частині рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід вирішити питання про розподіл судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог.

Оскільки в резолютивній частині рішення суду першої інстанції вказано про стягнення із відповідача судового збору на користь держави, який підлягав сплаті за вимоги позивача про стягнення заробітної плати, колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення без змін рішення суду в частині стягнення судових витрат.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1843, 59 грн. У зв`язку із задоволенням позовних вимог на 24,4 %, із відповідача слід стягнути на користь позивача понесені останньою витрати зі сплати судового збору в розмірі 449, 84 грн (1843,59 грн х 24,4%).

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 травня 2023 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М. Білоконя на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» імені Ю.М.Білоконя в користь ОСОБА_1 449 (чотириста сорок дев`ять) гривень 84 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 31 серпня 2023 року.

Головуючий

Судді