Номер провадження 2/754/49/23
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне рішення суду виготовлено 17.02.2023)

17 лютого 2023 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя: Грегуль О.В., секретар судового засідання: Гончаренко М.М., справа № 754/14235/21

ОСОБА_1 - позивач

ОСОБА_2 - відповідач 1

ОСОБА_3 - відповідач 2

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест сервіс» - відповідач 3

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Чулієв Атаджан Абдуназарович - відповідач 4

Державне підприємство «Сетам» - відповідач 5

Вимоги позивача: визнання недійсними електронних торгів, протоколу проведення електронних торгів, акту приватного виконавця про проведення електронних торгів та витребування квартири з чужого незаконного володіння

Борусевич С.Й. - адвокат позивача

Шеремет М.О. - адвокат відповідачів: 1 і 3

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому посилаючись на порушення свого права власності просить: 1. Визнати недійсними електронні торги, проведені ДП «Сетам» із реалізації трикімнатної кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000), лот № 422461; 2. Визнати недійсним протокол № 422461 проведення електронних торгів, проведених 09.06.2020 ДП «Сетам» із реалізації трикімнатної кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000), лот № 422461; 3. Визнати недійсним акт приватного виконавця про проведення електронних торгів, проведених 09.06.2020 ДП «Сетам» із реалізації трикімнатної кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000), складений 07.07.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим А.А., реєстраційний номер ВП в АСВП: 61406861; 4. Витребувати у власність позивача від відповідача 1 трикімнатну кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000); стягнути з відповідачів судові витрати.

Справа перебувала у провадженні судді Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_5.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва (суддя: ОСОБА_5) від 23.09.2021 позов залишено без руху з наданням строку для усунення його недоліків.

У зв`язку із звільненням судді: ОСОБА_5 справу передано на повторний автоматизований розподіл.

Новим головуючим постановлено ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2021 про прийняття справи до свого провадження та призначення до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні адвокат позивача позов підтримав та не заперечував проти розгляду справи по суті за відсутності відповідачів і адвоката Шеремет М.О..

Відповідачі і адвоката Шеремет М.О. в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали, хоча про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином, зокрема, поштою, електронною поштою, SMS, а також інформація про рух справи розміщується на сайті суду і є загальнодоступною.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Від відповідачів: 1, 2, 3 надійшов відзив з проханням відмовити в задоволенні позову.

Від відповідача 5 надійшов відзив з проханням відмовити в задоволенні позову та розгляд справи за відсутності відповідача 5.

Відповідачам і адвокату Шеремет М.О. достовірно відомо про перебування даного спору на розгляді судом.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності відповідачів і адвоката Шеремет М.О..

Вислухавши адвоката позивача, дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Між АКІБ «УкрСиббанк» і позивачем укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 28.11.2007 та за яким останньому надано кредит в сумі: 125000 доларів США, що еквівалентно: 631250 грн. і який має погашатись щомісячними платежами та бути погашений разом із процентами не пізніше 28.11.2028. Цільове призначення кредиту особисті потреби, а саме, купівля кв. АДРЕСА_2 .

Між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_6 укладено договір поруки № 161323 від 28.11.2007 і за яким остання зобов`язалась нести солідарну відповідальність з позивачем за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 28.11.2007.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28.11.2007, позивач купив кв. АДРЕСА_2 .

Між АКІБ «УкрСиббанк» і позивачем укладено договір іпотеки № 71190 (нерухомого майна) від 28.11.2007 і за яким позивач передав кв. АДРЕСА_2 в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк».

08.12.2011 (з урахуванням додаткової угоди від 19.12.2011) між АТ «Дельта Банк» і АТ «УкрСиббанк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами і відповідно до якого право вимоги за кредитними зобов`язаннями до позивача перейшло до АТ «Дельта Банк».

Відповідно до нотаріально посвідченого договору № 2144/К від 04.02.2020, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» і ТОВ «Мегаінвест сервіс» до останнього перейшло право вимоги за кредитними зобов`язаннями до позивача.

Відповідно до укладеного між ТОВ «Мегаінвест сервіс» і гр. Російської Федерації ОСОБА_3 (відповідач 2) нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 14.02.2020, ТОВ «Мегаінвест сервіс» продало відповідачу 2 кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м..

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2020 у справі № 754/4514/20 відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Мегаінвест сервіс» і ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_6 і ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2020 у справі № 754/4514/20, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.09.2020 задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.10.2021 у справі № 754/4514/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05.10.2022, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14.02.2020, укладений між ТОВ «Мегаінвест сервіс» і ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотих Олександром Олександровичем.

Відповідно до складеного приватним виконавцем (відповідач 4) акта проведення електронних торгів 07.07.2020 ВП 6140686 на виконання виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська виконавчого листа № 2/205/1896/14 від 25.10.2019 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_7 на користь ПАТ «КБ «Надра» коштів, відповідно до протоколу про проведені електронні торги від 09.06.2020 ДП «Сетам» (відповідач 5) проведено електронні торги з реалізації кв. АДРЕСА_1 і переможцем яких визнано ОСОБА_2 (відповідач 1).

Вищевикладене свідчить, що на час проведення електронних торгів існували ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 22.04.2020, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 02.09.2020 у справі № 754/4514/20 і якими задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на кв. АДРЕСА_1 .

Крім того на електронних торгах звернуто стягнення на майно ОСОБА_3 , право власності на яке ОСОБА_3 у передбаченому законодавством порядку не набула і фактично спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_1 , як власника не з його волі, а іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України, 1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 388 ЦК України, 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.07.2018 у справі № 509/5216/13-ц: «У статті 124 Конституції України, у редакції, на час ухвалення судового рішення, визначений принцип обов`язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України 2004 року поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України 2004 року забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України 2004 року). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що наявність вищевказаних судових рішень про вжиття заходів забезпечення позову, записів в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони або арешту спірного нерухомого майна, реєстрація права власності на спірні житлові будинки здійснена з порушенням Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, вікладеній у постановах: від 18 січня 2017 року № 6-2552 цс 16, від 24 травня 2017 року № 6-640 цс 17. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц: «Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.».

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20: «21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 13.10.2020 у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справі N 334/3161/17 (пункт 55), від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі N 143/591/20 (пункт 8.31)). 22. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. 23. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58)).».

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340: «6.41. Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).».

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими.

Доводи про те, що відповідач 1 є добросовісним набувачем і в нього не може бути витребувано майно є безпідставними та спростовуються положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а в порядку виконання судового рішення звернуто стягнення на майно особи, яке цій особі у передбаченому чинним законодавством порядку не належало.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Вищевикладене дає правові підстави для висновку про доведеність стороною позивача порушення свого права власності.

З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими.

Доводи про те, що відповідач 1 є добросовісним набувачем і в нього не може бути витребувано майно є безпідставними та спростовуються положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, а в порядку виконання судового рішення звернуто стягнення на майно особи, яке цій особі у передбаченому чинним законодавством порядку не належало, а належало іншій особі та вибула з володіння цієї особи, як власника не з його волі, а іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України).

Будь-яких інших конкретних правових доказів, які б повністю або частково спростовували позовні вимоги, суду не надано і судом таких доказів не здобуто.

За таких обставин, позов задовольняється.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Питання розподілу судових витрат суд вирішує з урахуванням ставок судового збору на час подання позову та пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов.

Визнати недійсними електронні торги, проведені державним підприємством «Сетам» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Стрілецька, 4-Б, ) із реалізації трикімнатної кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000), лот № 422461.

Визнати недійсним протокол № 422461 проведення електронних торгів, проведених 09.06.2020 державним підприємством «Сетам» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Стрілецька, 4-Б, ) із реалізації трикімнатної кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000), лот № 422461.

Визнати недійсним акт приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича (відповідно до позову адреса: АДРЕСА_6, РНОКПП: суду не повідомлено) про проведення електронних торгів, проведених 09.06.2020 державним підприємством «Сетам» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Стрілецька, 4-Б, ) із реалізації трикімнатної кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000), складений 07.07.2020 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Чулієвим Атаджаном Абдуназаровичем (відповідно до позову адреса: АДРЕСА_6, РНОКПП: суду не повідомлено), реєстраційний номер ВП в АСВП: 61406861.

Витребувати у власність ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) від ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) трикімнатну кв. АДРЕСА_1 , площею: 69,60 кв. м. (РНОНМ: 000).

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 726,40 грн. - судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 726,40 грн. - судового збору.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Мегаінвест сервіс» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 4, оф. 9, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 726,40 грн. - судового збору.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича (відповідно до позову адреса: АДРЕСА_6, РНОКПП: суду не повідомлено) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 726,40 грн. - судового збору.

Стягнути з державного підприємства «Сетам» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Стрілецька, 4-Б, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ): 726,40 грн. - судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: