Номер провадження: 22-ц/813/299/23
Справа № 509/1561/17
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна набутого під час шлюбу, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви та зустрічної позовної заяви.

05 травня 2017 року позивач по первісному позову ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить поділити придбане у період шлюбу з ОСОБА_2 майно, виділити йому у власність житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль ВАЗ-21043-20, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , виділити у власність відповідачки ОСОБА_2 магазин-бар, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

20 липня 2017 до суду звернулася позивач ОСОБА_2 з позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просила залишити у її власності нерухоме майно, придбане за час шлюбу з ОСОБА_1 , а саме 1/1 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 1/1 частину магазину-бару, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та 1/1 частину транспортного засобу марки ВАЗ-21043, д.н.з НОМЕР_1 .

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 20.02.2018 цивільну справу №509/1561/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна набутого за час шлюбу об`єднано в одне провадження з цивільною справою № 509/2676/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, об`єднаній цивільній справі присвоєно номер 509/1561/17.

В обґрунтування позовних вимог позивач по первісному позову ОСОБА_1 посилається на те, що із відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 14.05.1995 р., судовим рішенням від 20.07.2017 р. шлюб було розірвано. Під час шлюбу було придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , автомобіль ВАЗ-21043-20, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , та магазин-бар, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідачкою по первісному позову ОСОБА_2 до суду надано відзив на позов, в якому остання підтвердила, що спірне майно придбане у період шлюбу, проте в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 просила відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що все спірне нерухоме майно було придбане та добудоване (реконструйоване) нею за її власні кошти, ОСОБА_1 ніякої фінансової участі у житті подружжя не приймав.

Разом з тим, позивачка за зустрічним позовом по об`єднаній справі ОСОБА_2 в останніх уточненнях до позовної заяви, просила суд за результатами поділу спільного майна подружжя припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; магазин-бар, розташований за адресою: АДРЕСА_2 та легковий автомобіль - універсал марки ВАЗ-210430-20, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , визнати за нею право приватної власності на вищевказане майно та стягнути з відповідача судові витрати по справі.

В обґрунтування уточнених позовних вимог позивачка ОСОБА_2 зазначала, що нею в період шлюбу з ОСОБА_1 на потреби подружжя, а саме на добудову магазину-бару, взяті кошти в кредит в розмірі 140000,00 доларів США. Частина коштів по кредитному договору виплачувалася в період шлюбу, інша частина в розмірі 141973 доларів США, виплачувалася самостійно ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин з січня 2012 року, що свідчить про те, що до майна, яке являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, окрім житлового будинку, магазину-бару та легкового автомобілю, також належить обов`язок по сплаті заборгованості за кредитним договором, який був виконаний позивачкою ОСОБА_2 одноособово за особисті кошти після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з відповідачем ОСОБА_3 , який також підлягає поділу в рівних частинах. Враховуючи, що все спірне майно було оцінено в 78 974 дол. США, частина кожного з подружжя при поділі майна в грошовому еквіваленті складає 39 487 доларів США. Проте, враховуючи частину обов`язку відповідача по сплаті кредиту, що складає 70 986 доларів США відповідач не може претендувати на частку вищевказаного рухомого та нерухомого майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності оскільки сума грошових коштів, яку повинен бути погасити відповідач за вищевказаним договором та яка була погашена замість нього позивачкою, складає значно більшу суму ніж 39487 доларів США, що, на думку позивачки ОСОБА_2 , свідчить про те, що право спільної сумісної власності відповідача ОСОБА_1 на спірне рухоме та нерухоме майно повинне бути припиненим, оскільки в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя його вартість йде в залік сплаченої позивачкою ОСОБА_2 за відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №126/07ф від 07.05.2007 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 листопада 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. За результатами поділу спільного майна подружжя припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 100 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; магазин-бар, загальною площею 96,10 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 100 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; магазин-бар, загальною площею 96,10 кв.м. розташований за адресою: АДРЕСА_2 . В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3859,91 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про часткове задоволення зустрічної позовної заяви та відмову у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року залучено до участі у справі замість померлого ОСОБА_1 в якості процесуальних правонаступників ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 .

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 01 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

01 лютого 2023 року від ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із пандемією коронавірусу, повномасштабною війною, яку розпочала росія проти України та систематичними відключеннями електрики. Крім того, у вказаній заяві заявник просить ознайомитись із матеріалами справи.

Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Щодо ознайомлення із матеріалами справи, то судова колегія зазначає наступне.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_4 була залучена у якості процесуального правонаступника ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2021 року.

Про розгляд справи, призначений в апеляційному суді на 23 березня 2022 року, ОСОБА_4 була повідомлена 09 березня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштових відправлень.

30 серпня 2022 року до Одеського апеляційного суду на електронну пошту надійшла заява ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_4 було відомо про залучення її у справі як правонаступника, вона користувалась своїми процесуальними правами шляхом надсилання заяв про відкладення розгляду справи, а тому у неї була можливість ознайомитись з матеріалами справи у проміжок часу з 09 березня 2022 року, у тому числі шляхом реєстрації в електронній підсистемі Електронний суд.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 13 лютого 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 травня 1995, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія НОМЕР_3 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Овідіопольського району Одеської області 14.05.1995 року, запис № 34.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2017 року по справі № 509/3780/16-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Разом з тим, вказаним рішенням суду встановлено факт про те, що з січня 2012 року між сторонами фактично припинилися шлюбні стосунки і ведення спільного господарства.

За час перебування у шлюбі подружжям придбано житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 100 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який зареєстрований на підставі свідоцтва про право власності від 25.04.2007 в Реєстрі права власності на нерухоме майно 25.04.2007 за ОСОБА_2 , автомобіль ВАЗ 21043-20, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстрований на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 08.02.2008 за ОСОБА_1 , та магазин-бар, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 96,1 кв.м., зареєстрований на підставі свідоцтва про право власності від 21.12.2005 в Реєстрі права власності на нерухоме майно 21.12.2005 за ОСОБА_2 , площу якого під час спільного ведення господарства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було збільшено до 381,9 кв.м., без проведення державної реєстрації права власності на збільшене майно відповідно до вимог цивільного законодавства України.

Вищевказані обставини сторонами визнаються та не оспорюються.

В процесі судового розгляду справи проведено судову оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизу, згідно із висновку якої за №208/2018 від 18.01.2019 року ринкова вартість житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 100 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 становить 35700 доларів США, ринкова вартість магазину-бару, загальною площею 381,9 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_2 становить 40919 доларів США.

Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що легковий автомобіль - універсал марки ВАЗ-2104, 2007 р.в. згідно із калькулятору розрахунку вартості автомобіля сайту htpps://auto.ria.com становить 2355 долл. США.

Також судом першої інстанції правильно встановлено, що перебуваючи у шлюбі ОСОБА_2 укладено з ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» кредитний договір №126/07ф від 07.05.2007р., згідно із якого остання отримала грошові кошти у сумі 140 000,00 доларів США та іпотечний договір від 07.05.2007 р., предметом якого було спірне нерухоме майно: житловий будинок, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та магазин-бар, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

В матеріалах нотаріальної справи щодо укладення та посвідчення вищевказаного договору іпотеки, отриманих за ухвалою суду, наявна належним чином засвідчена копія нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 на передачу спільного майна подружжя в іпотеку, на підставі чого суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що кредитні грошові кошти бралися за погодженням із ОСОБА_1 як члена подружжя на потреби подружжя та для потреб всієї сім`ї та витрачалися спільно з відповідачем ОСОБА_1 .

Варто також зазначити, що в процесі судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що після отримання ОСОБА_2 кредитних коштів, площа спірного магазина-бару зросла майже в 4 рази та фактично стала 381,9 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, виробленим КП «Овідіопольське РБТІ» від 21.12.2010р. та висновком судової оціночно-будівельної експертизи №208/2018 від 18.01.2019, в якому зазначено, що магазин-бар оцінюється із врахуванням фактичної площі, яка наявна на час проведення експертизи та фактично становить 381,9 кв.м.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вмотивовано погодився з позицією ОСОБА_2 , що кредитні кошти були взяті та потрачені нею на сімейні потреби, в тому числі на реконструкцію та добудову спірного магазину-бару, дана обставина також підтверджується деклараціями про доходи одержані ОСОБА_2 протягом 2007-2011 роках, копії яких містяться в матеріалах справи.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Враховуючи вищевказані положення чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язок по сплаті кредитних коштів за кредитним договором № 126/07ф від 07.05.2007 р. є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та створив обов`язок з повернення грошових коштів банку як для ОСОБА_2 так і для ОСОБА_1 в рівних частинах.

Разом з тим, судом в процесі розгляду справи, встановлено, що стороною ОСОБА_2 після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з ОСОБА_1 протягом часу з 04.01.2012 по 22.10.2013 сплачено банку по вищевказаному кредитному договору одноособово 141 973,00 доларів США, що підтверджується виписками по рахунку, наданими гр. ОСОБА_2 з супровідним листом від 02.12.2016 року за вих. №13/1-56060 ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Таким чином, суд першої інстанції правильно погодився з доводами ОСОБА_2 з приводу того, що обов`язок ОСОБА_1 по сплаті кредитних коштів після припинення шлюбних відносин становить 70 986,00 доларів США.

Суд, доходячи вищевказаних висновків, взяв до уваги позицію Верховного Суду, викладену в постановах: від 27.04.2016 по справі №6-486цс16; від 17.12.2018 року по справі № 276/1182/15-ц.; від 06.03.2019 по справі №754/11103/16ц; від 08.05.2019 по справі №360/511/15ц, відповідно до яких якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд першої інстанції правильно погодився з доводами ОСОБА_2 стосовно того, що обов`язок по сплаті грошових коштів за кредитним договором є також об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частинах.

Оскільки позивачкою після фактичного припинення сімейних відносин та ведення спільного господарства вказаний вище обов`язок по сплаті кредиту виконано одноособово, за власні кошти, то половина сплаченої позивачем суми за відповідача, а саме 70 986 доларів США підлягає врахуванню при поділі спільної власності подружжя.

Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст.61 СК України).

Згідно із ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя передбачено ст.69 СК України.

Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що до майна, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, окрім житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, загальною площею 100 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ; магазину-бару, загальною площею 381,9 кв.м. розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , також належить обов`язок по сплаті заборгованості за кредитним договором №126/07ф від 07.05.2012, який виконаний позивачкою ОСОБА_2 одноособово за особисті кошти після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з відповідачем ОСОБА_1 .

Що стосується знаходження у спільній сумісній власності подружжя легкового автомобілю - універсалу марки ВАЗ-210430-20, 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Відповідно до ст.57 Цивільного кодексу України, передбачені підстави знаходження майна в особистій приватній власності дружини, чоловіка.

Частиною 3 статті 12 Цивільного-процесуального кодексу України, передбачене, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Жодною із сторін справи суду не надано доказів знаходження вищевказаного майна у спільній сумісній власності подружжя, та не віднесення даного майна до особистої приватної власності дружини або чоловіка, що унеможливлює його поділ при розгляді даної справи.

Враховуючи вищевикладене, вартість майна, що є об`єктом спільної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частинах, в грошовому еквіваленті складає 76 619 доларів США, тобто частина кожного з подружжя становить 38309,5 доларів США, проте враховуючи, що сума грошового обов`язку, що також є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу в рівних частинах між подружжям, становить 141973,00 доларів США, частина грошового обов`язку ОСОБА_1 становить 70986 доларів США, що значно перевищує вартість спірного майна, на яке міг претендувати ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя, із чого суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про необхідність припинення спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя його вартість йде в залік сплаченої позивачем за відповідача заборгованості за кредитним договором № 126/07ф від 07.05.2007 року.

Згідно із положень ч.3 ст.372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи, що позивачкою ОСОБА_2 в обґрунтування своїх позовних вимог суду надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що до складу об`єктів спільної сумісної власності входить, окрім нерухомого майна, також грошовий обов`язок, який виник внаслідок укладення кредитного договору одним з подружжя, суд, з урахуванням досліджених у судовому засіданні доказів, доходить висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмові в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки варіант поділу спільного майна подружжя, викладений в позовній заяві ОСОБА_1 є неприпустимим із врахуванням поділу грошового обов`язку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 28 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 13 лютого 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк