ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року

м. Черкаси

Справа № 371/722/21
Провадження № 22-ц/821/275/23
категорія 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Бородійчука В.Г.

суддів: Василенко Л.І, Карпенко О.В.

учасники справи:

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 травня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Прилуцького В.О., дата складання повного тексту не вказано.

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року представник АТ КБ «Приватбанк» Балагурак В.В. (далі - Банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 27.12.2007 року уклали кредитний договір № K2M1AN04186569.

Згідно договору Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 14565,44 дол. США на термін до 26.12.2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, передбачено умовами кредитного договору.

Зазначає, що відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № K2M1AN04186569. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання за вказаним Договором не виконав.

У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач за період з 09.06.2018 року по 09.06.2021 року має заборгованість 831,21 дол. США 3% річних від простроченої суми.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 831,21 дол. США, що за курсом 27.17 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.06.2021 року складає 22583,98 грн. за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 травня 2022 позовні вимоги АТКБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 831,21 дол. США, що за курсом НБУ станом на 09.06.2021 року складає, 22583,98 грн. та становить 3% річних від простроченої суми основного боргу за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, а тому потребує захисту, шляхом стягнення з відповідача трьох процентів річних передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з відповідача підлягає стягненню на користь Банку 831,21 долар США, що за курсом НБУ станом на 09 червня 2021 року складає 22583,98 грн. та становить 3% річних від простроченої суми боргу за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року.

У грудні 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області із заявою про перегляд заочного рішення від 17.05.2022 року у справі № 371/722/21 за позовом АТКБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 23 грудня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі за позовом АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подав до Апеляційного суду скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17.05.2022 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що представник АТ КБ «Приватбанк» 01 лютого 2017 року звертався до Миронівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року.

Миронівським районним судом Київської області було встановлено, що 21 червня 2011 року, у цивільній справі № 2/1017/393/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, прийнято рішення, яким позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року в сумі 17840,69 дол. США, що за курсом НБУ станом на 16.06.2011 року становило 142252,74 грн., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль CHERRY модель AMULET, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям даного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям даного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вказане рішення набрало законної сили 30 червня 2011 року.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у 2017 році знову звернувся до Миронівського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 29 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року було закрите у зв`язку із тим, що є рішення Миронівського районного суду Київської області зі спору між тим самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, яке набрало законної сили.

Отже, незважаючи на прийняття судові рішення Миронівського районного суду Київської області, АТ КБ «Приватбанк» в черговий раз звернувся з позовом в суд до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року, який було задоволено повністю рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17.05.2022 року.

Також, апелянт зазначив, що АТ КБ «Приватбанк» неодноразово, а саме в 2011 році та 2017 році звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року, за даними позовами приймалися судові рішення, є всі підстави застосувати до чергового позову АТ КБ «Приватбанк» позовну давність.

А тому просить апеляційний суд при розгляді даної скарги застосувати позовну давність відповідно до ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

1.Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Апеляційним судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № K2M1AN04186569, за яким АТ КБ «Приватбанк» зобов`язався надати кредит на термін до 26 грудня 2014 року, у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 14565,44 дол. США на наступні цілі: 9966,27 дол. США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), 6,75 дол. США - для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, 549.14 дол. СЩА на сплату страхових платежів, 199, 33 дол. США винагороди за надання фінансового інструменті, 3843, 96 дол. США на сплату страхових платежів, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним в розмірі 1,08 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячну винагороду в розмірі 0,14% від суми отриманого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту та винагороду за проведення додаткового моніторингу (а.с. 11-13).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 червня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення, задоволено повністю.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року в сумі 17840,69 дол. США, що за курсом НБУ на 16.06.2011 року становить 142252,74 грн. звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль CHERRY модель AMULET, рік випуску: 2007, тип ТЗ: легковий автомобіль, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям даного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям даного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Вказане вище рішенням встановлено, що свої зобов`язання відповідач не виконав, у зв`язку з чим станом на 05.05.2011 року має заборгованість 17840,69 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 10031,90 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 3212,66 доларів США; заборгованість по комісії за користуванням кредитом 420,28 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 4175,85 доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «ПриватБанк» і відповідач 27.12.2007 року уклали договір застави рухомого майна, згідно до якого відповідач надав в заставу автомобіль CHERRY модель AMULET.

У травні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до ОСОБА_1 з позовом про звернення стягнення за кредитним договором.

Колегія суддів зазначає, що звернувшись в травні 2011 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, ПАТ КБ «Приватбанк» на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.03.2019 року № 61-35507ск18

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи заборгованість за кредитним договором в розмірі 831,21 дол. США та становить 3% річних від простроченої суми основного боргу суд першої інстанції виходив із того, що відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань по поверненню коштів за кредитним договором не виконує, доказів про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення такої заборгованості у добровільному порядку суду не надано.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

При цьому, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. При цьому, розрахунок 3 % річних здійснюється з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такий правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16.

Правовий аналіз положень ст. ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього Договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за час прострочення.

Отже, як було вже встановлено, рішенням Миронівського районного суду Київської області від 16 червня 2011 року було звернено стягнення на предмет застави, проте, в матеріалах справи відсутні докази про виконання чи не виконання рішення суду.

Крім того, відсутні дані, що після 2011 року позивач звертався з позовом про стягнення заборгованості, в тому числі залишку заборгованості, після реалізації автомобіля.

Відповідно до положень ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

З наведеної норми слідує, що на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням може бути використане забезпечувальне майно.

Однак, позивачем не надано жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 червня 2011 року по справі № 2/1017/393/11 на теперішній час відповідачем ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року в повному обсязі не погашена.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відсутність належних, допустимих та достатніх доказів того, що рішення Миронівського районного суду Київської області від 16 червня 2011 року по справі № 2/1017/393/11 на теперішній час відповідачем ОСОБА_1 не виконано та заборгованість за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року ним в повному обсязі не погашена, виключає можливість застосування судом першої інстанції до відповідача відповідальності за порушення строків виконання грошового зобов`язання, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо стягнення з них 3-х % річних, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що неможливо встановити із розрахунку заборгованості за договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 09.06.2021 року, який позивач надав до суду першої інстанції, про погашення заборгованості після реалізації автомобіля, та яка реальна сума заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У частині 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках.

При цьому, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, про що зазначено у частині 7 статті 81 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави..

З наведеної норми слідує, що на задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням може бути використане забезпечувальне майно.

Зважаючи на те, що кредитор обрав такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет застави на підставі рішення суду, доказів не надав, що у встановлені законом строки рішення суду до примусового виконання звернув, вимог про стягнення залишку заборгованості не пред`явив, тому відсутні підстави вважати, що відповідач ОСОБА_1 має прострочене грошове зобов`язання, за доведеності факту якого можливе нарахування трьох відсотків річних на вимогу кредитора.

Оскільки під час розгляду справи не доведено факту невиконання ОСОБА_1 рішення Миронівського районного суду Київської області 16.06.2011 року по справі № 2/1017/393/11 та факту наявності на теперішній час у останнього заборгованості перед позивачем, то у суду відсутні будь-які підстави вважати, що АТ КБ «Приватбанк» має право вимагати стягнення з відповідача на його користь трьох відсотків річних на суму боргу за кредитним договором № K2M1AN04186569 від 27.12.2007 року у розмірі 831,21 доларів США.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що заявлені АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги про стягнення з відповідачів 3% річних є доведеними.

Оскільки відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане або оспорене іншою особою.

Однак, апеляційним судом не встановлено порушення ОСОБА_1 прав позивача АТ КБ «ПриватБанк» й судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб, при доведеності того, що відповідач порушив ці права.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Що стосується позовної давності, яка заявлена апелянтом при подачі апеляційної скарги.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із частинами першою, четвертою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції, яке ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого відповідачем судового збору при поданні апеляційної скарги в розмірі 3405,00 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3405,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 15 березня 2023 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді Л.І. Василенко

О.В. Карпенко