Дата документу 01.03.2023 Справа № 331/1162/22
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №331/1162/22 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження №22-ц/807/664/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Камалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця», представника Уткіна Олександра Євгеновича на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у червні 2022 року уточнила до Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні.

В обґрунтування позову зазначила, що в період з жовтня 1984 року по 23 березня 2022 року ОСОБА_1 працювала на «Придніпровській залізниці». Відповідно до наказу (розпорядження) N 57/ос від 23 березня 2022 року її звільнено з посади економіста 1 категорії на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію та встановлено виплати передбачені п. 3.1.17 Колективного договору - 3 середньомісячних заробітки (посадові оклади) та пунктом 3.1.17 при звільненні вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в межах двомісячного терміну після досягнення нею пенсійного віку 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів) за стаж у галузі 37 років 04 місяці 20 днів, що складає 136748,24 грн. Однак ці виплати вона до цього часу не отримала. Її звернення до керівництва відповідача залишено без задоволення.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з Регіональної філії «Придніпровська залізниця Акціонерного Товариства «Українска залізниця» на користь ОСОБА_1 відповідно до наказу (розпорядження) №57/ос від 23 березня 2022 року: п.3.1.17 Колективного договору при звільненні вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком 3 середньомісячних заробітків (посадових окладів) та виплати передбачені колективним договором виплати передбачені п. 3.1.17 Колективного договору при звільнені вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в межах двох місячного терміну після досягнення нею пенсійного віку 5середньомісячних заробітків (посадових окладів) за стаж у галужі 37 рік 04 місяці 20 днів, що складає 136748,24 грн, стягнути з відповідача на її користь судові витрати у справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2022 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1367 грн 48 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця», подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2022 року скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги єте, що суд першої інстанції безпідставно застосував положення частини першої статті 81 ЦПК України, на підставі яких вважав, що обставини справи не підлягають доказуванню, оскільки не заперечуються і визнаються сторонами у справі. В дійсності в жодному процесуальному документі, в жодному судовому засіданні, відповідач не визнавав факт порушення прав позивача, не визнавав позовні вимоги, не визнавав те, що на користь позивача має бути сплаченою сума одноразової допомоги при звільненні у розмірі 136748, 24 грн, не визнавав те, що позивачу була сплачена вищезазначена сума. Навпаки, відповідач неодноразово на протязі розгляду всієї справи звертав увагу суду на відсутність предмету спору, оскільки через введення воєнного стану в Україні керівником АТ «Укрзалізниця» було прийнято низку рішень спрямованих на стабілізацію фінансово-економічного стану, в тому числі рішення про призупинення додаткових виплат, пепредбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги ( окрім матеріальної допомоги на лікування та поховання). Тобто, позивачці не відмовлено у одноразовій допомозі, а призупинено таку виплату, що свідчить про відсутність порушеного права ОСОБА_1 .. Отже, звернення дро суду з таким позовом є зловживанням правом. Оскільки в задоволенні позову позивачу відмовлено, тому є незаконним стягнення з відповідпача на користь позивача судового збору у розмірі 1362 грн.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з ОСОБА_1 не було проведено остаточний розрахунок при звільненні відповідно до наказу №57/0с від 23 березня 2022 року, що є порушенням ст. 116 КЗоТ України. Оскільки під час розгляду справи судом відповідач виплатив ОСОБА_1 належні їй кошти при звільненні, що підтверджується представником позивача, тому суд відмовив у задоволенні позову. При цьому, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат понесених позивачем при розгляді справи, оскільки, спір виник через протиправну поведінку відповідача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в пованій мірі не погоджується виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що відповідно до наказу (розпорядження) N 57/ос від 23 березня 2022 року ОСОБА_1 звільнено з посади економіста 1 категорії на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію. Цим же наказом їй встановлено виплати передбачені п. 3.1.17 Колективного договору - 3 середньомісячних заробітки (посадові оклади) та пунктом 3.1.17 при звільненні вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в межах двомісячного терміну після досягнення нею пенсійного віку 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів) за стаж у галузі 37 років 04 місяці 20 днів (а.с.4).

Середня заробітна плата ОСОБА_1 за січень-лютий місяці 2022 року склала 17093, 53 грн.

Таким чином, відповідно до наказу ( розпорядження) № 57/ос від 23 березня 2022 року розмір вихідної допомоги при звільненні вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком ОСОБА_1 складає 136748, 24 грн, що не заперечувалося сторонами у справі.

Однак зазначені виплати ОСОБА_1 при звільненні не отримала.

06 квітня ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виплату в повному обсязі належну їй грошову допомогу ( а.с. 5).

Листом N НЗК-7-3/248 від 22 квітня 2022 року відповідач повідомив ОСОБА_1 , що додаткові виплати, передбачені Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальна допомога (окрім матеріальної допомоги на лікування та на поховання), призупинені у зв`язку з обмеженнями на період дії воєнного стату в України, які передбачені Законом України « Про правовий режим воєнного стану» (а.с.20).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Аналогічні положення містяться у статті 1 Закону України "Про колективні договори і угоди" (далі - Закон N 3356-XII).

Статтею 5 Закону N 3356-XII, яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України "Про оплату праці".

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Зважаючи на частини другу та третю статті 2 Закону України "Про оплату праці", частину першу статті 47 та статтю 116 КЗпП України, положення яких дають підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, як на підставі норм Закону України "Про оплату праці", так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Отже, поняттям "всіх сум, що належать йому від підприємства" охоплюються і виплати, передбачені колективним договором.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Предметом спору у даній справів є стягнення з Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належної їй грошової допомоги при звільненні у сумі 136748, 24 грн, яка установлена та передбачена п.3.1.17 Колективного договору при звільненні вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.

Відповідно до відзиву на позовну заяву АТ «Укрзалізниця» зазначає, що у зв`язку з введенням военного стану в Україні керівництвом АТ «Укрзалізниця» було прийнято низку рішень спрямованих на стабілізацію фінансово-економічного стану, в тому числі рішення про призупинення додаткових виплат, передбачених Галузевою угодою та колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги (окрім матеріальної допомоги на лікування та поховання).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки, чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником у день його звільнення повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, як на підставі норм Закону України "Про оплату праці", так і відповідно до умов колективного договору. Позивач була звільнена з посади економіста 1 категорії на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до наказу (розпорядження) N 57/ос від 23 березня 2022 року

та цим розпорядженням було встановлено виплати їй передбачені п. 3.1.17 Колективного договору - 3 середньомісячних заробітки (посадові оклади) та пунктом 3.1.17 при звільненні вперше з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком в межах двомісячного терміну після досягнення нею пенсійного віку 5 середньомісячних заробітків (посадових окладів) за стаж у галузі 37 років 04 місяці 20 днів, що складає 136748,24 грн. Проте, в день звільнення та на день подачі позову зазначену грошову суму їй відповідачем виплачено не було, тому між сторонами виник спір щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 належної їй грошової суми при звільненні. У зв`язку з чим ОСОБА_1 мала право в порядку, встановленому Цивільно-процесуальним Кодексом звернутися до суду з позовом за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів про стягнення з відповаідача на її користь 136748, 24 грн та прийняття з цього питання судового рішення.

Належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що на час звільнення ОСОБА_1 23 березня 2022 року роботодавець об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виплатити позивачу належні їй грошові кошти при звільненні, матеріали справи не містять.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що оскільки рішення про відмову у виплаті грошової суми відповідачем прийнято не булу, тому відсутнє порушене права позивача, відсутній предмет спору, а звернення до суду з таким позовом є зловживанням правом.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 адвокат Сугира В.С. заявив, що відповідач виплатив позивачу грошові кошти відповідно до наказу № 57/0с від 23 березня 2022 року в листопаді 2022 року, у зв`язку з чим суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

З таким висновком суду ОСОБА_1 погодилася та не оскаржувала його в апеляційному порядку.

В суді апеляційної інстанції під час перегляду апеляційної скарги Акціонерного Товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» було встановлено, що дійсно ОСОБА_1 під час розгляду даної справи судом першої інстанції, а саме, 17 листопада 2022 року виплачена однаразова матеріальна допомога при виході на пенсію в розмірі 136748,24 грн, з вирахування обов`язкових податків та зборів, що становить 110 082,33 грн.

Зазначена обставини підтверджується довідкою відповідача №13/525 від 21 листопада 2022 року та платіжним дорученням № 261362 від 17 листопада 2022 року, яка долучена до матеріалів справи апеляційним судом ( а.с. 150-152 ).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) зазначено, що: "підстави для закриття провадження у справі визначені у статті 255 ЦПК України. Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи. Пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань".

Оскільки, однаразова матеріальна допомога при виході на пенсію в розмірі 136748,24 грн, з урахуванням обов`язкових податків та зборів, що становить 110 082,33 грн була виплачена ОСОБА_1 відповідачем 17 листопада 2022 року, тобто під час розгляду справи судом першої інстанції, проте позивач не прохала закрити провадження у справі, наполягала на розгляді справи по суті спору, оскільки між сторонами у зв`язку з цим залишилися неврегольовані питання щодо судових витрат, тому суд першої інстанції фактично прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень частини першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі ваідмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «б» "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових итрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З огляду на те, що матеріали справи не місять доказів на підтвердження того, що позивач відмовилася від позову, доказів того, що позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції, матеріали справи не містять, такі обставини не встановлені ні судом першої ні судом апеляційної інстанції, тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання позовної заяви у розмі 1367,48 грн слід покласти на позивача.

Проте, суд першої інстанції зазначеного не врахувава і прийшов до помилкового висновку про покладення судових витрат у вигляді сплати судового збору у розмірі 1367, 48 грн на відповідача.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції в цій частині не можна вважати законним та обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у стягненні судових витрат з відповідача.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, тому підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає.

Оскільки апеляційний суд хоча і задовольнив частково апеляційну скаргу, проте оскаржуване судове рішення фактично залишає без змін, тому підстав для розподілу судових витрат понесених відповідачем в суді апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця», представника Уткіна Олександра Євгеновича задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2022 року у цій справі в частині стягнення судового збору у розмірі 1367, 48 грн скасувати.

Відмовити у стягненні з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного Товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судових витрат у вигляті сплати судового збору у розмірі 1367, 48 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 02 березня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.