Провадження № 2/357/573/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Ярмола О. Я. ,

при секретарі - Пустовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 27.11.2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки. Відповідно до даного договору відповідач отримала у позику 1500 доларів США, строком до 30.11.2021 року. Та оскільки відповідач не повернула кошти в зазначений строк, в подальшому сторони домовилися про зміну строку повернення до 03.11.2022 року, в зв`язку з чим відповідач ОСОБА_2 склала нову розписку. Станом на день подачі даного позову відповідач свої зобов`язання не виконала, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг в гривневому еквіваленті в сумі - 54 855 грн. та відшкодувати судові витрати.

17.01.2023 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі в порядку спрощеного провадження.

Позивач в судовому засіданні, уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача 1500 доларів США і відшкодувати судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала, не заперечила факту наявності боргу перед позивачем в сумі 1500 доларів США.

Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, оглянувши матеріали справи, суд вважає за можливе прийняти визнання відповідачем позову та задовольнити позовні вимоги даного спору.

Встановленим є те, що 27.11.2021 року відповідач ОСОБА_2 одержала в борг від ОСОБА_1 кошти в іноземній валюті, в сумі 1500 доларів США. Відповідач зобов`язалася повернути борг до 30.11.2021 року. Також, позичальник ОСОБА_2 зобов`язалася, в разі невчасного погашення боргу, виплатити пеню в розмірі 5 % від загальної суми боргу за кожен день. Наведене підтверджено власноручною розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.22).

В судовому засіданні було приєднано та оглянуто оригінал вказаної розписки від 27.11.2021 року, яка повністю відповідає копії, що міститься в матеріалах справи (а.с.6).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі.

Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяла у позивача в борг кошти в сумі 1500 дол. США, з кінцевим терміном повернення 30.11.2021 року. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами.

Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики.

Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку зобов`язався повернути відповідач, строк і порядок виконання зобов`язання та особистий підпис боржника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України.

В розписці чітко зазначено, що позика надається в доларах і повернення коштів передбачено в доларах США. А тому, суд вважає, що стягнення боргу має відбуватися саме в тій валюті в якій було надано позику.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

У частині четвертій статті 5 ДекретуКабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 наведено вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Декретом № 15-93 не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18.

Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Договором позики від 27.11.2021р., сторони передбачили нарахування пені за порушення позичальником строків виконання своїх зобов`язань.

Однак, слід зазначити, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 (зі змінами) з 12.03.2020 р. на усій території України було встановлено карантин, який рішенням уряду неодноразово було продовжено зі встановленням певних обмежень, та зазначений карантин діяв як на період нарахування відсотків в потрійному розмірі, так і на період звернення позивача до суду з даним позовом.

В пункті 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України зазначено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Крім того, пунктом 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Позивач уточнив в судовому засіданні свої вимоги та просив стягнути з відповідача, лише суму боргу - 1500 дол. США.

А тому, враховуючи визнання відповідачем уточнених позовних вимог, проаналізувавши надані докази, суд приходить до висновку, що між сторонами мав місце договір позики на суму 1500 доларів США, умови якого відповідач не виконала, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума судових витрат, яка складається з 992 грн. сплаченого судового збору при подачі позову до суду, що підтверджено відповідною квитанцією (а.с.9).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 533,549,1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 141,158, 258- 265, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН : НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 ) борг за договором позики від 27.11.2021 року в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США та судові витрати по справі в сумі 992 грн. 40 коп. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду виготовлено 22.02.2022 року.

Суддя О. Я. Ярмола