КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року

м. Київ

справа №753/6950/22

провадження №22-ц/824/3349/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - фермерське господарство «Кегичівське»

третя особа - приватне акціонерне товариство «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року у складі судді Лужецької О.Р.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фермерського господарства «Кегичівське», третя особа приватне акціонерне товариство «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ФГ «Кегичівське», третя особа ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 25 321 грн, суму матеріальних збитків в розмірі 1 007 грн, моральну шкоду - 10 000 грн та судові витрати.

Позовні вимоги мотивував тим, що 18 лютого 2021 року в м. Києві по вул. Срібнокільська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ФГ «Кегичівське», під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Вина водія ОСОБА_3 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та в скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, підтверджується постановою Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до рахунку-фактури ТОВ «Олімп Мотор» №4832 від 22 квітня 2021 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, складала 23 425 грн.

Оскільки, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП за шкоду, заподіяну здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно полісу ЕР-126646555, остання прийняла рішення про виплату на користь позивача відшкодування в сумі 3 656 грн.

Зазначив, що ОСОБА_3 добровільно відшкодував позивачу франшизу в розмірі 2 600 грн.

Оскільки розмір заподіяних збитків перевищував сплачену ПрАТ «УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» суму відшкодування, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, яка складала 17 169 грн.

Крім того, зазначив, що поніс додаткові витрати на послуги СТО за проведення дефектування автомобіля в розмірі 935 грн, на виготовлення копій додатків до пропозиції про сплату боргу в розмірі 33 грн та на поштове відправлення листів у розмірі 39 грн, що просив стягнути з відповідача.

Посилався на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано моральної шкоди, яку оцінив у 10 000 грн.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 26 листопада 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вважає, що оскаржуване рішення не відповідає положенням статті 263 ЦПК України, оскільки ухвалене з помилковим застосуванням норм матеріального права та без врахування висновків, зроблених Верховним Судом у спорах з подібними правовідносинами.

Наголошує на тому, що в даному спорі позивач не посилався на наявність трудових відносин між ФГ «Кегичівське» та ОСОБА_3 , відповідач з власної ініціативи такі відносини спростував.

Вважає, що положення частини першої статті 1172 ЦК України жодного відношення для даного спору не мають, і, відповідно, у місцевого суду були відсутні будь-які підстави для їх застосування.

Посилається на те, що місцевий суд залишив поза увагою правові висновки, здійснені Верховним Судом при розгляді подібної справи (постанова від 17 січня 2020 року у справі №916/2554/17).

Зазначає, що обставини спору судом встановлені вірно, доводи позивача відповідачем під сумнів не ставились, за єдиним виключенням самого обов`язку відповідальності власника автотраспортного засобу за шкоду, спричинену ДТП.

23 січня 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ФГ «Кегичівське» - Щеглова Д.С., в якому останній просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Зазначає, що під час розгляду справи позивач не надав докази про наявність трудових відносин між ФГ «Кегичівське» та водієм ОСОБА_3 , який скоїв ДТП.

Посилається на те, що водій ОСОБА_3 мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом, належним на праві власності відповідачу, та відповідне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, у зв`язку з чим належним відповідачем у даній справі може бути безпосередньо водій, який скоїв ДТП.

02 лютого 2023 року на електронну адресу Київським апеляційним судом отримано пояснення щодо відзиву представника відповідача на апеляційну скаргу від представника позивача ОСОБА_4 , в яких останній, зокрема, зазначає, що саме відповідач, як власник транспортного засобу, якому за законом належить і похідне право володіння, має у відповідності до положень частини другої статті 1187 ЦК України нести відповідальність за шкоду, завдану таким транспортним засобом.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів того, що ОСОБА_3 на дату ДТП виконував трудові обов`язки, керуючи автомобілем, що належить відповідачу, як роботодавцю, матеріали справи не місять.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 18 лютого 2021 року в м. Києві по вул. Срібнокільська сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить Фермерському господарству «Кегичівське», під керуванням ОСОБА_3 , та автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 03 березня 2021 року у справі №753/3952/21 ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вина водія транспортного засобу «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_3 у скоєнні ДТП встановлена та в порядку статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до рахунку-фактури ТОВ «Автосаміт на Столичному» №ST22009663 від 13 вересня 2022 року вартість відновлювального ремонту автомобіля «Toyota», д.н.з. НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, складає 31 577,59 грн. 59 коп.

Як убачається з матеріалів справи, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП за шкоду заподіяну здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 була застрахована у ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп», згідно з полісом ЕР/126646555.

З матеріалів справи вбачається, ПрАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» прийняло рішення про виплату на користь позивача страхового відшкодування в розмірі 3 656,06 грн.

Також позивач зазначає, що ОСОБА_3 добровільно відшкодував позивачу франшизу в розмірі 2 600 грн.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди передбачені у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, зокрема, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Крім того, як встановлено частиною першою статті 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Відповідно до вимог статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відшкодування збитків повинне мати місце у разі наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено, що розглядаючи позов про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що на момент ДТП автомобілем «ГАЗ», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ФГ «Кегичівське», керував ОСОБА_3 .

Керування транспортним засобом у процесі розгляду справи ніким не оспорювалось.

Доказів того, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФГ «Кегичівське», або діяв на підставі договору оренди, підряду тощо, матеріали справи не містять, що виключає у даному випадку відповідальність ФГ «Кегичівське» за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діяннями відповідача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, зважаючи на викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки належних доказів виконання ОСОБА_3 на момент ДТП трудових обов`язків під час керування належним відповідачу, як роботодавцю, автомобілем позивачем не подано та не встановлено судом в ході розгляду справи, такі вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

З огляду на те, що основна вимога про стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягає, у задоволені похідних вимог про стягнення суми матеріальних збитків та моральної шкоди судом першої інстанції правомірно відмовлено.

Посилання сторони позивача на висновки, здійснені Верховним Судом при розгляді подібної справи (постанова від 17 січня 2020 року у справі №916/2554/17), є безпідставними, оскільки правовідносини у даній справі та справі №916/2554/17 не є тотожними.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції у повному обсязі (відповідно до прохальної частини скарги), представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 не зазначає жодних доводів та обґрунтувань щодо незаконності рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині перевірці в апеляційному порядку не підлягає.

Ураховуючи те, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржником не надано, колегія суддів вважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик