Справа № 694/169/23
провадження № 2/694/123/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А І Н И

11.04.2023 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Сакун Д.І.,

при секретарі Матвієнко А.А.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Трохименко Н.О.,

відповідача ОСОБА_2 ,

представників відповідача - адвокатів Шпильового Є.С., Гуденка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , засоби зв`язку НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 , засоби зв`язку НОМЕР_4 ) про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі-продажу та визнання права власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и в:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договором купівлі-продажу удаваний договір дарування житлового будинку АДРЕСА_3 , укладений 24 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1973 та визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок. Також ОСОБА_1 просить визнати договором купівлі-продажу удаваний договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га по АДРЕСА_3 зкадастровим номером :01:001:1382, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, укладений 24 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 , зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за № 1974 та визнати за позивачем право власності на вказану земельну ділянку.Стягнути з ОСОБА_2 понесені судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10000 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивує тим,що укладені між сторонами договори дарування житлового будинку та земельної ділянки є удаваними правочинами, оскільки вчинені для приховання інших правочинів, які вони насправді вчинили, а саме договорів купівлі-продажу. На підтвердження цих обставин позивач зазначає, що вони з відповідачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство з 1998 року в будинку ОСОБА_2 по АДРЕСА_4 .В 2011 році громадянин ОСОБА_3 заповів все своє майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних долях, однак при оформленні спадщини позивач на прохання відповідачки відмовився від своєї частки у спадщині на її користь.Відповідачка ОСОБА_2 стала одноособовим власником спадкового майна ОСОБА_3 , а саме житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_3 .

В 2017 році позивач ОСОБА_1 отримав спадщину після смерті свого батька, що проживав в Російській Федерації. В листопаді 2019 року частково отриману спадщину, а саме 1300000 російських рублів, позивач перевів в іноземну валюту та перерахував в Україну на користь відповідачки ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15500 доларів США.

Нестабільність та постійні конфлікти з у відносинах з ОСОБА_2 змусили позивача шукати власне окреме житло та він попросив відповідачку повернути перераховані їй валютні кошти, а також повернути спадкового майна ОСОБА_3 . На претензії позивача відповідачка отримані кошти не повернула, однак запропонувала в рахунок компенсації передати житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_3 та зареєструвати шлюб.

14 липня 2021 року сторони уклали шлюб та продовжили проживати спільно в будинку відповідачки по АДРЕСА_4 . 24 вересня 2021 ОСОБА_4 передала позивачу ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянкупо АДРЕСА_3 . Передачу нерухомого майна відповідачка запропонувала оформити договорами дарування, а не договорами купівлі-продажу, мотивуючи значно меншими витратами за оформлення, на що позивач погодився. Позивач стверджує, що після укладання договорів дарування він залишив відповідачці грошові кошти в сумі 15500 доларів США, які перерахував їй як плату за передане майно. Також позивач вважає, що йому повернулась частина спадщини після смерті ОСОБА_3 , від якої він відмовився на користь відповідачки.

Після оформлення договорів дарування житлового будинку і земельної ділянки стосунки між сторонами знову погіршились. Черговий конфлікт, який стався в жовті 2021 року,закінчився бійкою та вироком Звенигородського районного суду позивача було засуджено за ч. 1 ст.125 КК Україниз призначенням покарання у виді громадських робіт.

Позивач перейшов проживати в будинок АДРЕСА_3 та зареєструвався в ньому, однак відповідачка подала позов про розірвання договорів дарування на підставі ч. 1 ст. 727 ЦК України. Також відповідачка звернулась до суду та розірвала шлюб між сторонами. Позивач вважає, що відповідачка шляхом звернення до суду з позовами про розірвання договорів дарування реалізує свій задум позбавити його житла, залишивши собі спадкове майно ОСОБА_3 та грошові кошти позивача всумі 15500 доларів США.

Позивач вважає, що договори дарування житлового будинку і земельної ділянки не є безоплатними, оскільки в рахунок оплати вартості майна відповідачка забрала грошові кошти в сумі 15500 доларів США, а також він відмовився від своєї частки у спадщині, до якої належали житловий будинок та земельна ділянка. На момент укладання договорів дарування позивач повністю оплатив вартість переданого майна,а тому такі договори насправді є договорами купівлі-продажу.

Відповідачка ОСОБА_2 подала відзив, в якомуповністю заперечила позовні вимоги позивача. Відповідачка зазначила, що ОСОБА_1 добровільно відмовився від належної йому спадщини після смерті ОСОБА_3 . Позивач ОСОБА_1 дійсно отримав спадщину після смерті свого батька, до складу якої входила квартира та незначна сума грошових коштів. Позивач продав успадковану квартиру та отримані грошові кошти в сумі 1300000 російських рублів перевів в долари, що на той час становило приблизно 20000 доларів США. Грошові кошти в сумі 15500 доларів США позивач дійсно 15.11.2019 року переводив на рахунок відповідачки, щоб не везти значну суму коштів через кордон. Однак 20.11.2019 року відповідачка повернула позивачу грошові кошти в сумі 15422,50 доларів США та наступного дня позивач поклав їх на депозитний рахунок в Ощадбанку. Жодних домовленостей між сторонами про залишення вказаних грошових коштів за житловий будинок не було. Відповідачка вирішила подарувати позивачу житловий будинок та земельну ділянку в зв`язку з тим, що вони уклали шлюб та між ними на той час склались добрі сімейні стосунки. Твердження позивача про те, що між ними насправді були укладені договори купівлі-продажу не відповідають дійсності. Крім того, відповідачка вважає, що позивач пропустив строк позовної давності, так як грошові кошти за будинок зі слів позивача він передав їй 15.11.2019 року, а з позовом до суду звернувся лише 19.01.2023 року. В задоволенні позову просить відмовити повністю.

Позивач ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що відповідачка не повернула йому грошові кошти в сумі 15500 доларів США та не надала суду доказів про це. Вказує на те, що в спадок після смерті батька він отримав не лише квартиру, а й грошові кошти, які конвертував у валюту. В листопаді 2019 року позивач дійсно відкривав депозитний валютний рахунок, але це були інші кошти, а не ті, які він перерахував відповідачці. Строк позовної давності ним не пропущено, оскільки в позові він оспорює договори дарування, укладені 24.09.2021 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити. Вказав на те, що грошові кошти в сумі 15500 доларів США відповідачка просила позичити для її сина, однакв подальшому їх не повернула.Кошти, які він поклав на депозит - це решта від спадщини після смерті батька, а також його особисті заощадження. Щодо відмови від спадщини після смерті ОСОБА_3 , то пояснив, що зробив це за погодженням з відповідачкою, з метою уникнення зайвих витрат на оформлення документів. Вказав, що вважає, що викупив будинок, який був предметом спірного договору купівлі-продажу оскільки здійснив у ньому багато поліпшень, проте документальних доказів цьому надати не може. Хоча при відчуженні будинку і малася на увазі угода купівлі-продажу, проте договір дарування було укладено з метою уникнення зайвих витрат пов`язаних з його оформленням.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала. Вказала на те, що між сторонами було укладено саме договори дарування нерухомого майна. Вказана потреба була обумовлена тим, що після одруження позивач висловив бажання бути власником будинку юридично, на що відповідачка погодилась. Грошові кошти в сумі 15500 доларів США вона повернула позивачу.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д.І. від 06.02.2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 03.03.2023 року вирішено проводити судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

28.02.2023 року відповідачка ОСОБА_2 подала заяву про застосування строку позовної давності в зв`язку з пропуском строку позовної давності, встановленого для вимог про розірвання договорів дарування будинку та земельної ділянки.

В судовому засіданні 11.04.2023 була допитана свідок ОСОБА_5 , яка пояснила, що є сестрою відповідачки і обізнана про обставини укладення оскаржуваних правочинів зі слів обох сторін. Вказані правочини укладалися безоплатно і сторони мали на меті саме укладення договору дарування, а не купівлі-продажу. Укладаючи вказані договори відповідачка хотіла зробити позивачеві подарунок.

В судовому засіданні 11.04.2023 було проголошено вступну і резолютивну частини рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом

Судом встановлено, що згідно договору дарування від 24 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_2 подарувала позивачу ОСОБА_1 належний їй житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_3 (а.с. 18-19).

Також 24 вересня 2021 року між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :01:001:1382 за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 21-22).

23.08.2011 року громадянин ОСОБА_3 склав заповіт, яким заповів все своє майно в рівних долях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 24).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, а позивач ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву від 29.08.2012 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом на користь ОСОБА_2 (а.с. 25).

08.10.2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3446 на майно, що належало ОСОБА_3 , та складається із земельної ділянки площею 0,1 га кадастровий номер :01:001:1382, розташованої за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 26).

Також 08.10.2013 року ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3444 на майно, що належало ОСОБА_3 , а саме 39/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_3 , а 09.10.2013 року отримала свідоцтво про право на спадщину № 3473, яким успадкувала 61/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_3 (а.с. 18, 19, 20, 27).

13.03.2017 року позивач ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_6 , а саме на майнові права на грошові кошти в ПАТ Ощадбанк (а.с. 28).

14.11.2019 року ОСОБА_1 уклав договір про відкриття рахунку № НОМЕР_5 в ПАТ Ощадбанк Росії та вніс на вказаний рахунок грошові кошти в сумі 1300000 російських рублів (а.с. 30).

15.11.2019 року грошові кошти в сумі 15500 доларів США за заявою ОСОБА_1 відділенням Ощадбанку Росії переведено на ім`я ОСОБА_7 (а.с. 31-32).

19.11.2019 року на рахунок ОСОБА_2 у відділенні Приватбанку надійшли грошові кошти в сумі 15423,50 доларів США, які ОСОБА_2 отримала готівкою 20.11.2019 року (а.с. 68).

21.11.2019 року ОСОБА_1 відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_6 в Ощадбанку та вніс на нього 19000 доларів США. Кошти в сумі 19789 доларів США були зараховані на рахунок № НОМЕР_7 21.05.2021 року (а.с. 83, 89).

14.07.2021 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований у Звенигородському відділі ДРАЦС (а.с. 33).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 14.07.2022 року задоволено позов ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом по АДРЕСА_4 та прийнято рішення про його виселення з даного житла (а.с. 45-46).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 07.09.2022 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу (а.с. 47-50).

Вироком Звенигородського районного суду Черкаської області від 13.07.2022 року ОСОБА_1 засуджено за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відносно ОСОБА_2 (а.с. 77-78).

Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору.

Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

У ч. 2 ст. 235 ЦК України зазначено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Для визнання договору дарування удаваним слід установити, що обидві сторони договору діяли свідомо, приховуючи, що між ними укладено інший договір, а їх дії були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користі. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що «за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі №576/564/21 (провадження №61-19258св21) вказано, що: «якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України). У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України). За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином».

У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 335/8252/14-ц, провадження № 61-6516св18, від 13 червня 2018 року у справі № 435/1109/12-ц, провадження № 61-31491св18 та від 11 квітня 2018 року у справі № 707/1541/16-ц,провадження № 61-7118св18.

Таким чином, оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Стаття 717 ЦК України передбачає, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Предметом договору дарування відповідно до ст. 718 ЦК України можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Позивач ОСОБА_1 просить визнати договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені між ним та відповідачкою ОСОБА_2 24.09.2021 року, договорами купівлі-продажу, посилаючись на те, що ці договори насправді не були безоплатними, як того вимагає ст. 717 ЦК України. На думку позивача між сторонами склались відносини купівлі-продажу, оскільки він повністю розрахувався за нерухоме майно з відповідачкою.

Відповідачка ОСОБА_2 категорично заперечує, що отримувала від позивача будь-які кошти за передане йому нерухоме майно та стверджує, що між сторонами було укладено саме договори дарування.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Заслухавши пояснення сторін та перевіривши надані ними докази, оцінивши їх з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі було укладено саме договори дарування, а не договори купівлі-продажу нерухомого майна, виходячи з наступного.

Так, за договором купівлі-продажу майна відповідно до ст. 655 ЦК України одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, головною відмінністю між договором дарування і договором купівлі-продажу є те, що перший завжди є безоплатним, а другий передбачає обов`язкову сплату певної грошової суми за майно.

Позивач ОСОБА_1 вважає, що повністю розрахувався з відповідачкою ОСОБА_2 за отримане за договорами нерухоме майно, оскільки 15 листопада 2019 року перевів на її рахунок грошові кошти в сумі 15500 доларів США, які вона не повернула. На підтвердження своєї позиції надав суду докази про переведення грошових коштів. Натомість відповідачка ОСОБА_2 , не заперечуючи факту отримання грошового переказу на своє ім`я від позивача, вказує на те, що 20 листопада 2019 року отримала в банку готівкові кошти в сумі 15422 долари США та повернула їх позивачу. Також вказала на те, що наступного дня позивач ОСОБА_1 відкрив депозитний валютний рахунок на своє ім`я, на який вніс вказані кошти.

Обставини щодо руху грошових коштів в сумі 15500 доларів США, про які зазначають сторони, підтверджуються наданими суду доказами, однак встановити з якою метою позивач пересилав вказані кошти на ім`я відповідачки неможливо. Так само неможливо встановити, чи були саме ці кошти внесені позивачем на депозитний рахунок.Позивачем не доведено, що кошти передавались відповідачці з метою отримання ним у власність нерухомого майна в майбутньому. Також позивачне надав жодних доказів того, що між нимта відповідачкою булиякісь домовленості щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Більш того, позивачем у судовому засіданні вказано інші підстави передачі зазначених коштів, а саме те, що дані кошти надавалися для сина відповідачки, який планував їх витратити на навчання та інвестиції і в подальшому повернути.

ОСОБА_1 надав суду копії платіжних документів про те, що в 2004-2005 роках він здійснював грошові перекази на ім`я відповідачки, однак вонитакож не можуть бути належними доказами того, що між сторонами в 2021 році було укладено договір купівлі-продажу. Сторони визнають, що тривалий час перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали разом, а тому переказ грошових коштів може свідчити лише про ведення спільного господарства.

Посилання позивача на те, що він частково вже був власником житлового будинку та земельної ділянки, які йому ніби то подарувала відповідачка, оскільки отримав їх у спадок після смерті ОСОБА_3 , суд вважає безпідставними. В матеріалах справи є заява, в якій позивач добровільно відмовився від отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 на користь відповідачки. Такі його дії були добровільними та повністю узгоджуються з вимогами ст. 1273 ЦК України. Аналогічне підтверджено ним і у судовому засіданні.

Судом встановлено, що оспорювані договори дарування укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто вони відповідають вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами.

З огляду на наведене вище суд приходить до висновку, що воля сторін при укладенні спірних договорів дарування була спрямована на набуття права власності позивачем на нерухоме майно, що і було досягнуто і про що вказали сторони у судовому засіданні. Між сторонами не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування.Жодних доказів того, що сторони діяли свідомо з метою приховати інший правочин та мали на меті укладення саме договорів купівлі-продажу, а не договорів дарування, їх дії при цьому були направлені на приховання справжньої волі, досягнення інших правових наслідків та отримання якоїсь особистої користісудом здобуто не було. Також, позивач не надав доказів оплатності цих договорів. Тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо визнання договорів дарування удаваними та визнання, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу є недоведеними..

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Враховуючи вищевказані обставини, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт того, що укладання між сторонами договору дарування було здійснено з метою приховати договір купівлі-продажу нерухомого майна, тобто договір дарування є удаваним, а тому в задоволенні вказаних позовних вимог слід відмовити. Відмова суду у задоволенні основної позовної вимоги є підставою для відмови в задоволенні похідних позовних вимог. Вимоги про визнання права власності є похідними, відтак задоволенню також не підлягають.

Щодо заяви відповідачки про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову унаслідок недоведеності позову, то позовна давність застосуванню не підлягає.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно п.1 ч. ст. 133ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Враховуючи те, що в позові ОСОБА_1 відмовлено, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на нього.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.259,268 ЦПК України, суд, ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , засоби зв`язку НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 ,РНОКПП НОМЕР_3 , засоби зв`язку НОМЕР_4 ) про визнання договорів дарування нерухомого майна договорами купівлі - продажу та визнання права власності на нерухоме майно- відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Ознайомитись з повним текстом судового рішенням, в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua/.

Повний текст рішення виготовлено 12.04.2023 .

Суддя Д.І.Сакун