Справа №489/328/22 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Провадження №22-ц/812/210/23
Постанова

Іменем України

20 березня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, ухвалене 14 вересня 2022 року об 11:00 год., повний текст складений в цей же день, під головуванням судді Коваленко І.В., в приміщенні суду першої інстанції, по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги (регресу),

в с т а н о в и л а:

У січні 2022 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги (регресу).

Позовна заява мотивована тим, що сторони з 21 грудня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва 03 березня 2020 року розірвано.

У період перебування у шлюбі позивачка, діючи в інтересах сім`ї взяла в борг у громадянина ОСОБА_5 грошові кошти на відпочинок в розмірі 10 000 доларів США, що підтверджується борговою розпискою від 10 вересня 2019 року.

Вказані кошти стали об`єктом спільної сумісної власності сторін та були витрачені на їх спільний відпочинок на території Мальдівської Республіки у період з 16 вересня 2019 року по 23 вересня 2019 року.

Після розірвання шлюбу, 05 березня 2020 року позивачка самостійно виконала фінансові зобов`язання за борговою розпискою, повернувши раніше отримані кошти у вказаному вище розмірі, що підтверджується складеною відповідно розпискою.

Посилаючись на те, що вказані кошти є об`єктом спільної сумісної власності, створюють солідарний обов`язок для подружжя, тому із ОСОБА_3 підлягає стягненню половина вказаної суми на її користь в порядку зворотної вимоги (регресу), тобто 5000 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 в порядку зворотної вимоги (регресу) грошові кошти у розмірі 51900,00 грн та судовий збір в сумі 519,00 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено письмовий договір позики грошових коштів, які були використані позичальником в інтересах сім`ї на спільний відпочинок, тому що виконання ОСОБА_4 обов`язку по поверненню боргу за договором позики у повному обсязі, в силу ч. 4 ст. 65 СК України, є підставою для стягнення з її колишнього чоловіка половину даного боргу.

Вирішуючи питання про розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідача, суд першої інстанції вважав доведеним позивачкою витрату коштів на спільний з відповідачем відпочинок в сумі 103800,00 грн. Тому, половину цих коштів, що складає 51900,00 грн стягнув з відповідача в гривневому еквіваленті, оскільки оплата відпочинку проведена позивачем у національній валюті.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині розміру суми стягнення, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі посилався на неповне та не всебічне з`ясування районним судом всіх обставин справи, порушенням норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, ОСОБА_3 посилався на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що отримані ОСОБА_4 грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Звертає увагу, що суд не з`ясував з якою метою ОСОБА_4 брала кошти в борг, на що саме їх витрачала, тому вважає необгрунтованим висновок суду першої інстанції про покладення на нього, як солідарного боржника, обов`язку по виконанню зобов`язання за договором позики.

Стверджує, що дійсно, під час шлюбу, з 16 вересня 2019 року по 23 вересня 2019 року, проводили сумісний відпочинок на території Мальдівської Республіки. Вартість туру була сплачена ним особисто без будь яких додаткових коштів отриманих у борг позивачкою у ОСОБА_5 , з яким позивачка перебувала у цивільному шлюбі та від якого мають спільну дитину, що на думку відповідача має значення для формування загальних ознак виникнення боргової розписки.

Судом не взято до уваги, що наданий позивачкою договір про надання туристичних послуг не підтверджує сумісний відпочинок подружжя, сума коштів зазначена в акті здачі- приймання робіт (надання послуг) та квитанції від 12 вересня 2019 року не співпадає із заявленою позивачем сумою позову.

На його думку розписка складена з метою повернути майно, одержане нею при його поділі.

20 лютого 2023 року на адресу Миколаївського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 21 грудня 2018 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва 03 березня 2020 року.

Відповідно до розписки від 10 вересня 2019 року, складеної у простій письмовій формі, ОСОБА_4 10 вересня 2019 року отримала в борг від ОСОБА_5 суму у вигляді грошових коштів 10 000 дол.США на відпочинок, які зобов`язалася повернути в повному обсязі.

Як видно із змісту розписки від 10 вересня 2019 року, у ній не вказано, що ОСОБА_3 як чоловік надавав згоду на отримання позики.

Розпискою від 05 березня 2020 року, позикодавцем засвідчено факт повернення ОСОБА_4 позики у розмірі 10 000 дол США.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленому договором або законом (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі, коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБ України (ст. 1048 ЦК).

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина перша статті 21 СК України визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Так, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Таким чином, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_4 вказувала, що отримані нею у борг у ОСОБА_5 грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, а саме на їх з відповідачем спільний відпочинок на території Мальдівської Республіки. Після розірвання шлюбу вона сплатила позикодавцю борг, а тому просила покласти на відповідача обов`язок компенсувати частину таких витрат.

Відповідно до частини першої - третьої статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підтвердження доводів, викладених у позовній заяві, ОСОБА_4 надала договір про надання туристичних послуг № MV15099033, укладений між ФОП ОСОБА_6 (далі Турагент) та ОСОБА_7 .

Вказаний договір підтверджує, що ОСОБА_4 користувалася туристичними послугами і розмір фінансового забезпечення за цим договором складає 20 000 Євро. Договір не містить дати його укладення, у ньому не зазначено куди організована подорож, термін перебування в місці надання туристичних послуг, дати початку та закінчення туристичного обслуговування, кількість осіб, тощо.

Позивачкою не зазначено, із чого сформовано, та у який спосіб була витрачена сума, отримана у борг у розмірі 10 000 дол США, з чого переважно складалися витрати, враховуючи те, що у договорі про надання туристичних послуг розмір фінансового забезпечення складає 20 000 Євро ( на час укладення договору еквіваленто 549 400 грн.).

Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № ОУ-0000008 від 12 вересня 2019 року та квитанція від 12 вересня 2019 року, свідчать про оплату ОСОБА_4 вартості туру за надані послуги відповідно до договору № MV15099033 у розмірі 103 800,00 грн.

Ваучери № MV15099033, лише підтверджують факт спільного відпочинку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в період 16 вересня 2019 року по 23 вересня 2019 року, із зазначенням країни відпочинку Мальдиви, що власне не заперечує і сам ОСОБА_3 .

Наведені докази, беззаперечно не свідчать про те, що саме за рахунок позичених ОСОБА_4 у ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 10 000 дол. США здійснювалась оплата туристичного туру ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а тому не можна вважати, що отримані за договором позики кошти були використані саме в інтересах сім`ї колишнього подружжя.

Поряд з тим, в запереченнях проти позову та в апеляційній скарзі відповідач вказував, що йому не було відомо про те, що його дружина ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у цивільному шлюбі, від якого мають спільну дитину, 10 000 дол. США начебто на спільний відпочинок.

Він особисто, виключно з належних йому грошових коштів сплачував путівки на відпочинок на території Мальдівської Республіки, таким чином зробив весільний подарунок позивачці.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про те, що позичені у ОСОБА_8 кошти витрачені ОСОБА_4 в інтересах сім`ї, ґрунтуються на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на спільний відпочинок колишнього подружжя саме за кошти позичені у ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції не врахував положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України про те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Той факт, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження самостійної оплати послуг за договором про надання туристичних послуг, не може доводити, що замість відповідача така оплата була проведена позивачкою саме за кошти, отримані нею в борг.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача стверджувала, що ОСОБА_3 на момент оплати туристичних послуг мав власні кошти, які накопичував, у тому числі на придбання транспортного засобу.

Отже, без зазначення жодного доказу, які б свідчили, що кошти, які позивачка отримала в борг, були використані в інтересах сім`ї і що саме за них був проведений спільний відпочинок з відповідачем, саме по собі посилання ОСОБА_4 на боргову розписку складену нею під час шлюбу з відповідачем, із зазначенням у ній про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена в інтересах сім`ї, а не у власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах позивачки.

Відтак, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову до ОСОБА_3 та покладення на нього солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, не відповідає вимогам закону та не узгоджується з матеріалами справи.

Колегія також приймає до уваги, що 16 грудня 2019 відповідач звертався до Дарницького районного суду міста Києва із позовом про поділ майна подружжя. Рішенням вказаного суду від 25 січня 2021року розподілено майно ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і сторони взагалі не заявляли про наявність боргів в їх сім`ї.

З огляду на наведе, колегія вважає, що відсутні правові підстави кваліфікувати ОСОБА_3 , як зобов`язану особу (боржника) за укладеним ОСОБА_4 договором позики у формі розписки, оскільки згоди на його укладення ОСОБА_3 не надавав, а факт укладення цього правочину в інтересах сім`ї та використання отриманих за ним коштів саме в інтересах сім`ї у цій справі є недоведеним, належними і допустимими доказами не підтверджується.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення відповідно до п.п.1,3 ст.376 ЦПК України слід скасувати, а в позові ОСОБА_4 про солідарне стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_3 , як з другого з подружжя, відмовити.

Відповідно до ч.2 п. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Судом встановлено, що при подачі апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року ОСОБА_3 було понесено судові витрати, а саме: сплачено судовий збір в розмірі 2063 грн 19 коп.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, а рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято постанову про відмову в задоволенні позову, із ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачений ОСОБА_3 судовий збір у вказаному розмірі.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів в порядку зворотної вимоги (регресу) відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2063 грн 19 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий

Судді:

_____________________

Повний текст судового рішення виготовлено 21.03.2023 р.