П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023 року м. Київ

Справа № 757/58865/19

Провадження: № 22-ц/824/5542/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Івасенко І. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Кобзар Юлії Богданівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», треті особи Національний банк України, ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про захист прав споживачів, стягнення процентів за депозитним договором, трьох процентів річних та неустойки (пені),

у с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» (далі - банк) договору банківського вкладу №SAMDN1235 від 20.06.2011 року банк відкрив депозитний рахунок № НОМЕР_1 та прийняв від неї грошові кошти за період 2011-2013 рік в сумі 650 000 доларів США по програмі «Вклад «Депозит VIP».Вказаний договір був переукладений 20.06.2013 року між нею та банком в новій редакції із наступними умовами вкладу: вклад «Стандарт» № SAMDN1235, сума вкладу 665 469, 84 USD, строк депозиту 12 місяців по 20.06.2014 року включно, відсотки по депозиту 9,75% річних, особовий рахунок № НОМЕР_1 . Відповідно до п. 9 договору сторони мають право на дострокове розірвання договору, чим вона і скористалась 27.02.2017 року, подавши відповідну заяву, яка була отримана банком 02.03.2017 року. Листом № 20.1.0.0.0/7-20170302/2637 від 04.04.2017 року банк повідомив її, ОСОБА_1 , про те, що в даний час розглядається питання врегулювання проблем вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя. В подальшому, листами № 20.1.0.0.0//5164 від 15.02.2018 р., № 20.1.0.0.0/7-20180511/2413 від 01.06.2018 року банк повідомив про відсутність доступу до первинної документації по рахункам клієнтів та відсутності інформації в програмних комплексах банку у зв`язку з окупацією АР Крим та м. Севастополь. 20.09.2019 року вона, ОСОБА_1 повторно направила на адресу банку вимогу про повернення вкладу та процентів, яка була залишена відповідачем без виконання.20.09.2019 року вона також направила на адресу НБУ скаргу на бездіяльність АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення коштів по депозитним договорам з вимогою перевірки відображення відповідачем у Формі 625 (звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку) станом на дату припинення діяльності філії ПАТ КБ «Приватбанк» у АР Крим відомостей по депозитним договорам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 . Однак, за даною скаргою їй, позивачці, фактично було відмовлено у наданні інформації та вжитті заходів реагування. Депозитний вклад за договором та проценти за користування депозитними коштами залишаються не повернутими. За викладених обставин, з урахуванням заяв про уточнення позовних вимог, просила суд стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на свою користь заборгованість за договором банківського вкладу SAMDN1235 від 20.06.2013 року в розмірі 655 385,75 доларів США; проценти за договором банківського вкладу SAMDN1235 від 20.06.2013 року за період з 20.09.2013 року по 04.03.2017 року у розмірі 221 809,70 доларів США, з яких за ставкою 9,75 % за період з 20.09.2013 року по 04.03.2017 року у розмірі 220 586,70 доларів США, за ставкою 1 % за період з 05.03.2017 року по 03.05.2017 року у розмірі 1 059,40 доларів США, за ставкою 0,01 % за період з 04.05.2017 року по 01.11.2019 року у розмірі 163,60 доларів США; 3% річних за прострочення повернення вкладу у розмірі 1 366 515, 60 грн; та пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу №SAMDN1235 від 20.06.2013 року в розмірі 655 385, 75 доларів США, проценти за договором банківського вкладу SAMDN1235 від 20.06.2013 року за період з 20.09.2013 року по 01.11.2019 року у розмірі 221 809,70 доларів США, 3% річних за прострочення повернення вкладу у розмірі 1 366 515, 60 грн, пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 5 570 485,50 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кобзар Ю. Б. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції помилково вважав, що розмір депозитного вкладу підтверджується банківськими виписками станом на 28.07.2011 року, на 23.08.2011 року, на 26.09.2011 року, на 20.10.2011 року, на 20.12.2011 року, оскільки ці виписки не мають жодного відношення до договору, який був укладений 20.06.2013 року. Загальна сума грошових коштів за квитанціями від 2011 року складає 270 000 доларів США. Позивачка не надала документів, які підтверджують факт внесення грошових коштів на рахунок банку за договором №SAMDN1235 від 20.06.2013 року. Судом першої інстанції невірно встановлений розмір депозитного вкладу, а відтак і невірно здійснений розрахунок сум відсотків. Судом правильно встановлено, що договір вкладу є розірваним з 04.03.2017 року, однак не враховано, що після розірвання договору відсотки не можуть бути нараховані та стягнуті з банку. З урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17 відсутні підстави і для нарахування пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У письмових поясненнях адвокат Князьська Н. А. в інтересах ОСОБА_1 вказала, що доводи скаржника про недоведеність факту укладення договору та розміру вкладу є такими, що суперечать посиланням банку на факт переведення ним боргу за таким договором на ТОВ «Фінілон». У наданих банком документах, АТ КБ «Приватбанк» визнає суму основного боргу у розмірі 662 997 доларів США та суму відсотків станом на 17.11.2014 року у розмірі 10 106,27 доларів США. Також вказав, що ТОВ «Фінілон» не набуло прав за депозитним договором та не може бути боржником у зобов`язанні, оскільки переведення боргу відбулось без згоди кредитора ОСОБА_1 . Зазначила і про те, що нарахування 3 % річних та пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідає вимогам закону та усталеній судовій практиці.

В судовому засіданні адвокат Кобзар Ю. Б. в інтересах АТ КБ «Приватбанк» підтримала апеляційну скрагу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.

Адвокат Князьська Н. А. в інтересах ОСОБА_1 заперечувала проти апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 20.06.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват Банк» укладено договір банківського вкладу № SAMDN1235 з відкриттям депозитного рахунку № НОМЕР_1 на суму 650 000 доларів США (по програмі «Вклад «Депозит VIP»).

20.06.2013 року між ОСОБА_1 та банком був переукладений договір № SAMDN1235 в новій редакції із наступними умовами вкладу: вклад «Стандарт» № SAMDN1235, сума вкладу 665 469, 84 USD, строк депозиту 12 місяців по 20.06.2014 року включно, відсотки по депозиту 9,75% річних, особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до умов п. 6 Договору в разі, якщо до дати закінчення терміну вкладу вкладником не заявлений намір забрати депозитні кошти, договір автоматично вважається пролонгованим ще на один строк. Пролонгація договору не обмежена кількістю строків.

Відповідно до п. 9 договору, сторони мають право на дострокове розірвання договору.

02.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про повернення суми вкладів, в тому числі, за договором № SAMDN1235 банківського вкладу від 20.06.2013 року.

Листом № 20.1.0.0.0/7-20170302/2637 від 04.04.2017 року банк повідомив, що в даний час розглядається питання врегулювання проблем вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя.

Листами № 20.1.0.0.0//5164 від 15.02.2018 р., № 20.1.0.0.0/7-20180511/2413 від 01.06.2018 року банк повідомив позивачку про відсутність доступу до первинної документації по рахункам клієнтів та відсутності інформації в програмних комплексах Банку у зв`язку з окупацією АР Крим та м. Севастополь.

20.09.2019 року ОСОБА_1 повторно направила на адресу АТ « КБ «Приватбанк» вимогу про повернення депозитних вкладів та процентів, яка була залишена банком без виконання, а також скаргу до НБУ на бездіяльність АТ КБ «Приватбанк» по поверненню коштів за депозитним договором з вимогою перевірки відображення відповідачем у Формі 625 (звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку) станом на дату припинення діяльності філії ПАТ КБ «Приватбанк» у АР Крим відомостей по депозитним договорам, відкритим на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» № 1341835/4 від 14.03.2014 року за підписом директора Севастопольської філії ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 14.03.2014 року обліковуються рахунки, серед яких за типом договору BVIP рахунок із сумою 665 469,84 USD.

Рух коштів за договором № SAMDN1235 банківського вкладу підтверджується банківськими виписками станом на 28.07.2011 року, на 23.08.2011 року, на 26.09.2011 року, на 20.10.2011 року, на 20.12.2011 року, на 20.08.2013 року, квитанціями № 11 Tr. № CSHXCS8357833 від 28.07.2011 року, № 12 Tr. № CSHXCS8412196 від 09.08.2011 року, № 10 Tr. № CSHXCS862455 від 02.09.2011 року.

Згідно листа НБУ від 15.12.2020 року із засвідченим витягом з форми статистичної звітності № 625 «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями» АТ КБ «ПриватБанк» станом на 01.04.2014 у частині, що стосується контрагента ОСОБА_1 , обліковується договір № SAMDN1235 за валютою долар США, код валюти 840, балансова вартість зобов`язання за курсом НБУ станом на 01.04.2014 року основна сума 7 340 746, 00 грн., балансова вартість зобов`язання-нараховані витрати 21 244,00 грн., загальна сума зобов`язання банку 7 361 991,00 грн. Дата виникнення зобов`язання 20.06.2013 року, дата кінцевого погашення зобов`язання 20.06.2014 року.

Згідно листа № 15.12.2020 № В/20-008/91759/БТ з позначкою «Банківська таємниця» за підписом начальника управління по роботі зі зверненнями правоохоронних та державних органів Департаменту банківського нагляду Національного банку України, до якого долучений витяг з форми статистичної звітності № 625 «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями» АТ КБ «ПриватБанк» станом на 01.04.2014 у частині, що стосується депозитного договору № SAMDN1235 контрагента ОСОБА_1 , згідно з банківськими виписками, станом на 20.08.2013 року залишок депозиту становить 655 385, 75 доларів США.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив із того, що банком не спростовано наявності у банку зобов`язання щодо повернення вкладу за депозитним договором, а тому суд дійшов висновку про стягнення з банку на користь позивачки суми вкладу в розмірі 655 385,75 доларів США. Вирішуючи позов в частині стягнення процентів, суд встановив, що датою розірвання договору банківського вкладу є 04.03.2017 року, а тому з банку на користь позивачки підлягають стягненню відсотки за договором банківського вкладу за процентною ставкою 9,75 % річних за період з 20.09.2013 року по 04.03.2017 року у розмірі 220 586,70 доларів США; а також за процентними ставками «на вимогу», а саме, 1 % за період з 05.03.2017 року по 03.05.2017 року та 0,01% за період з 04.05.2017 року по 01.11.2019 року у загальному розмірі 221 809, 70 доларів США. Позовні вимоги про стягнення 3% річних згідно ст. 625 ЦК України районний суд вважав обґрунтованими, а тому задовольнив такі вимоги у заявленому розмірі 1 366 515 грн. З урахуванням висновку, який викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з банку пені відповідно до ч. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», обрахованої виходячи з розміру процентів на суму вкладу, у розмірі 5 570 485, 50 грн.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).

Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).

Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).

Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Постановою Національного банку України від 19 березня 2003 року № 124 (зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 травня 2003 року за № 353/7674, яка на цей час втратила чинність на підставі постанови Національного банку України від 01 березня 2016 року № 129), затверджено Правила організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, в якій міститься Форма № 625 (місячна) «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку».

Зазначена Форма містить у собі відомості про усі істотні умови депозитних договорів контрагентів банку, загальний розмір зобов`язань банка за якими перевищує два мільйони гривень.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із приписами частини першої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 79, 80 ЦПК України).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Факт укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем грошових коштів у визначеному розмірі підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, інформацією, наданою Національним банком України у листі від 15.12.2020 № В/20-008/91759/БТ, з доданим до нього «Звітом про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625), роздруківкою електронної банківської виписки про стан усіх рахунків позивача у банку станом на березень 2014 року у формі довідки («Справка № 1341835/4») від 14 березня 2014 року, виписками з депозитних рахунків позивачки про рух коштів.

Вказані докази банком в розумінні вимог процесуального закону не спростовані.

Окрім того, банк, стверджуючи про переведення боргу за договором № SAMDN1235 банківського вкладу на ТОВ «Фінансова компанія «Фіналон» у більшому розмірі ніж заявлено у позові, визнав факт укладення з позивачкою депозитного договору.

З огляду на викладене, а також, враховуючи, що у цивільному процесі кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем як факту укладенням з банком договору банківського вкладу № SAMDN1235 від 20.06.2013 року, так і внесення грошових коштів у зазначеному позивачем розмірі.

При цьому, за усіма обставинами справи факт укладення депозитних договорів та внесення грошових коштів на депозитні рахунки не є предметом спору та не заперечено відповідачем. При встановлені факту укладення депозитних договорів та внесення позивачем коштів, тягар доказування виконання обов`язків по поверненню внесених коштів та нарахованих відсотків покладається на сторону відповідача.

За відсутності достатніх підстав вважати, що вклад повернутий клієнту внаслідок розірвання договору 04.03.2017 року, що також не заперечується сторонами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми депозиту в розмірі 655 385, 75 доларів США та відсотків за користування вкладом за період з 20.09.2013 року по 04.03.2017 року за ставкою 9,75% у розмірі 221 586,70 доларів США, в межах заявлених позовних вимог.

Заперечуючи проти заявленого до стягнення розміру процентів, та вважаючи, що розмір процентів станом на 17.11.2014 року становить 10 106,27 доларів США, а з 18.11.2014 року по 03.03.2017 року становить 148 057,24 доларів США, банк не надав суду жодних належних доказів на підтвердження фату нарахування та отримання позивачкою процентів після 20.09.2013 року.

В той же час, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи банку щодо неправомірності нарахування позивачкою процентів після розірвання договору банківського вкладу.

Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом

1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються. Суди першої й апеляційної інстанцій помилково стягнули проценти за ставкою в розмірі 1 %, що зазвичай сплачується банком за вкладом «на вимогу» відповідно до вимог статті 1070 ЦК України».

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто, у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічних висновкій дійшов і Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15.

Встановивши, що договір банківського вкладу (депозит) є розірваними з 04.03.2017 року, суд першої інстанції не врахував, що з моменту розірвання договору нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 05.03.2017 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог

в частині стягнення процентів по договору за період з 05.03.2017 року по 03.05.2017 року у розмірі 1 059,40 доларів США та з 04.05.2017 року по 01.11.2019 року у розмірі 163,60 доларів США слід було відмовити.

Також колегія суддів не погоджується із висновокм суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року

у справі № 320/5115/17 зроблено висновок, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача. Разом з тим, після розірвання договору банківського вкладу за рішенням суду, яке набрало законної сили, припинилися договірні правовідносини з договорів банківського вкладу, між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто, з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Відповідно до статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Встановлено, що 02.03.2017 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приват Банк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитного договору з 04.03.2017 року.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення пені за період за період з 20.09.2013 року по 01.11.2019 року у розмірі 221 809, 70 доларів США, що становить 5 570 485, 50 грн, оскільки у зв`язку з розірванням вказаного договору банківського вкладу за заявою вкладника від 02 березня 2017 року з 04 березня 2017 року між сторонами припинено договірні правовідносини, а відтак частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджується на спірні правовідносини.

Суд першої інстанції, обраховуючи розмір пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» правильно застосував висновок, який викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц, однак не звернув уваги на те, що після розірвання договору дія Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не розповсюджується.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15, від 16 січня у справі №753/23767/18.

Отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» слід також відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних згідно ст. 625 ЦК України колегія суддів відмічає наступне.

Обраховуючи розмір 3 % річних позивачка виходила з періоду 03.03.2017 року по 01.11.2019 року, однак, як зазначено вище положення статті 625 ЦК України застосовуються з моменту розірвання договору вкладу, а саме, починаючи з 05.03.2017 року.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Такі висновки містяться, у постановах Великої Палати Верховного суду

від 16 січня 2019 року № 373/2054/16 та від 16 січня 2019 року у справі

№ 464/3790/16-ц.

Здійснивши відповідний розрахунок 3 % річних за період з 05.03.2017 року по 01.11.2019 року, виходячи з суми вкладу 655 385,75 доларів США, суд апеляційної інстанції визначив такий розмір у сумі 52 359,11 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно курсу долара США станом на дату ухвалення судового рішення (1 долар США - 36,5686 грн) складає 1 914 699,34 грн.

Отже, визначена судом апеляційної інстанції сума 3 % річних є більшою ніж сума, заявлена в позовних вимогах,а саме 1 366 515 грн.

За таких обставин, виходячи із принципу диспозитивності (суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції інстанції про стягнення з банку на користь позивачки 3% річних згідно ст. 625 ЦК України у сумі 1 366 515 грн.

Щодо доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що банк є неналежним відповідачем у справі, колегія суддів відмічає, що відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки ОСОБА_1 не надавала згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» доТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачки.

За таких обставин, суди першої інстанції правильно вважав, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 175/4055/19 , від 02 листопада 2021 року у справі № 757/45304/19-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц, від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 11 січня 2023 року у справі № 201/5390/16-ц, від 17 лютого 2023 року у справі № 757/36133/18-ц.

Вказане свідчить про те, що судова практика у даній категорії справ є сталою, обґрунтованих підстав для відступу від таких висновків Верховного Суду апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, задовольнивши позовні вимоги про стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та процентів, які нараховані після закінчення дії договору вкладу. Доводи апеляційної скраги в цій частині знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи.

В решті доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів слід змінити, зменшивши розмір процентів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 за користування депозитним вкладом, з 221 808,70 доларів США до 220 586,70 доларів США.

А в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про відмову в позові. В решті рішення суду першої інстанції відповідає вимогам нормам матеріального права та є таким, що ухвалене судом із дотриманням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кобзар Юлії Богданівни в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів змінити.

Зменшити розмір процентів, які підлягають стягненню з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) за користування депозитним вкладом, з 221 808,70 доларів США до 220 586,70 (двохсот двадцяти тисяч п`ятсот вісімдесяти шести) доларів США.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення про відмову в позові.

В решті рішення Печерського районного суду міста Києва від 15 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 28 квітня 2023 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова