ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року м. Чернівці

справа № 722/971/22

провадження 22-ц/20/2023

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів Височанської Н.К., Лисака І.Н.

секретар Скрипка С.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2022 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обгрунтовано наступним. АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № CVF0AUA00040087, згідно з умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 246226,00 грн. на термін до 13.06.2014 року.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за Договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачці кредит у розмірі, встановленому Договором. Однак ОСОБА_1 взяте на себе зобов`язання не виконала.

06.08.2012 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська винесено рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Винесення рішення Індустріальним районним судом м.Дніпропетровськ від 06.08.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Сума заборгованості за тілом кредиту, станом на 20.07.2012 року, становить 198547,61 грн., та яка у подальшому змінювалась, за періодами, які зазначені у розрахунку заборгованості та станом на 18.05.2022 року становить 200387,61 грн.

Оскільки, з відповідачки в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 06.08.2012 року, тобто за період з 14.06.2007 року по 05.07.2012 року, то за період після подання позовної заяви від 06.07.2012 року, з 20.07.2012 року по 18.05.2022 року відповідачка має сплатити заборгованість у розмірі 530652,09 грн., яка складається з : 471875,02 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 58 777,07 грн. - 3% річних від простроченої суми.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2022 року, та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк».

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі зазначає, що з зазначеним рішенням не погоджується, вважає, що воно прийняте без повного всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Позивачем заявлено вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат та вони не відносяться, ні до збитків, ні до неустойки, а тому відсутні підстави як для їх зменшення, так і для відмови у їх стягненні.

Звернення стягнення на предмет застави не звільняє боржника від обов`язку погашати заборгованість по кредиту.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 14 червня 2007 року відповідачка ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до АТ КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим уклала кредитний договір CVFOAU00040087, згідно якого отримала кредит у розмірі 246226,00 грн. терміном до 13.06.2014 року та зобов`язалась повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановленому кредитним договором.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 06.08.2012 року в справі 2/0417/5635/2012 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVIFOAU00040087 від 14.06.2007 року в сумі 794401 грн. 18 коп., звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль I-VAN А07А1-30, рік випуску: 2007, тип ТЗ Автобус пасажирський, № кузова/шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто солідарно з ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приват Банк» 10000,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 3219,00 грн.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення у справі та відмовляючи в позові, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують позовні вимоги, оскільки, доказів того, що АТ «КБ «ПриватБанк», отримавши рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, здійснило чи не здійснило продажу автомобіля і погашення заборгованості, в рахунок якої банк просив звернути стягнення на авто суду не надано.

Колегія суддів з такими висновками не погоджується. Судом першої інстанції не було враховано наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Підстави припинення зобов`язання визначені главою 50 ЦК України.

Зокрема, за змістом ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За загальним правилом зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Одночасно суд зауважує, що підстави зазначені у статтях 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов`язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

Таким чином, факт ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснене, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач виходив із положень ст.625 ЦК України та вважає, що має право на нарахування та одержання сум, передбачених статтею.

Так, відповідно до положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми.

До такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), відступаючи від висновку Верховного Суду України, зокрема викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Позивач має право на компенсацію знецінення неповернутих коштів за час невиконання рішення суду про стягнення суми, яке викликане недобросовісною поведінкою боржника та недосконалістю системи виконання судових рішень у державі.

Право кредитора на звернення до суду із позовом на підставі статті 625 ЦК України і стягнення з боржника трьох процентів річних та інфляційних витрат за весь період прострочення виконання рішення суду не залежить від діяльності органів державної виконавчої служби з цього приводу.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом у постанові від 4 грудня 2019 року справі № 601/2120/17.

Враховуючи вищенаведені правові позиції Верховного Суду, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позову. Судом не було враховано, що винесення рішення Індустріальним районним судом м. Дніпропетровськ від 06.08.2012 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Сума заборгованості за тілом кредиту, станом на 20.07.2012 року, становила 198547,61 грн., та яка у подальшому змінювалась, за періодами, які зазначені у розрахунку заборгованості та станом на 18.05.2022 року становить 200387,61 грн.

З розрахунку заборгованості відповідача вбачається, що розмір інфляційних витрат за період з 20.07.2012 18.05.2022 року становить 471678,46грн; сума 3% річних за цей період становить 58777,06грн.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими та з відповідача слід стягнути на користь позивача зазначені кошти.

Розподіл судових витрат

На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову, з відповідача слід стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подачу позову в розмірі 7959,78грн та за апеляційну скаргу 11939,67 грн, а всього слід стягнути 19899,45грн судових витрат.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень п. 4 ч. 1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції порушені норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2022 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № CVFOAU00040087 від 14.06.2007 року в розмірі : 471875,02 грн - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 58 777,07 грн - 3% річних від простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 19899,45грн судових витрат. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 30 січня 2023 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Н Лисак