КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/4893/2023 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

секретар Шевченко Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Касьяненка Артема Миколайовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення,-

в с т а н о в и в:

В жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про виселення без надання іншого жилого приміщення. Зазначила, що їй на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частина будинку належить на праві власності ОСОБА_3 05 квітня 2017 року між нею та ОСОБА_3 був укладений договір поділу житлового будинку в натурі. За умовами договору їй в особисту власність перейшов будинок під літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв. АДРЕСА_2 , допоміжні приміщення №№ 1, 2, 3, житлові приміщення кв. АДРЕСА_3 , допоміжні приміщення №№ 1 2, 3, 6, а також погріб під літ. «З», сарай під літ. «К», навіс під літ.»Л», навіс під літ. «М», вбиральня під літ. «Р». Відопвідач ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю вселився в буд. АДРЕСА_1 і проживає в ньому без жодних правових підстав. Він створює перешкоди у користуванні належним їй майном. Вона не надавала відповідачу та членам його сім`ї згоди проживання у будинку. Відповідач не є членом її сім`ї, не веде з нею спільне господарство, не несе витрат на утримання майна, договір оренди з відповідачем не укладався. ОСОБА_2 просила виселити ОСОБА_1 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 з 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 352,40 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 . Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачка ОСОБА_2 є рідною тіткою ОСОБА_1 , а відповідач вселився в будинок АДРЕСА_1 зі згоди позивачки. ОСОБА_1 проживає в будинку з листопада 2003 року зі своєю сім`єю - дружиною ОСОБА_4 та трьома неповнолітніми дітьми. Місце проживання неповнолітніх дітей прямо пов`язано з місцем проживання їх батьків. А відтак, справа про виселення відповідача автоматично стосується виселення неповнолітніх дітей. Фактично неповнолітні діти відповідача проживають в даному будинку від народження, даний будинок є їхнім єдиним житлом. Отже, виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 порушує права та інтереси дітей. Судом не залучив до участі в справі Службу у справах дітей та сім'ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. Звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, практики ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 просить відхилити подану апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судове засідання третя особа ОСОБА_3 не з`явилася, повідомлена про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у її відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 грудня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку. Відповідно до умов договору ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 143,2 кв.м., житловою площею 76,4 кв.м. (а.с. 9-10).

05 квітня 2017 року ОСОБА_3 і ОСОБА_2 уклали договір поділу в натурі житлового будинку, що є спільною частковою власністю. Відповідно до умов договору сторони узгодили, що ОСОБА_3 переходить в особисту власність житловий будинок під літ. «Б», а ОСОБА_2 - житловий будинок під літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв.1 № 4, допоміжні приміщення №№ 1, 2, 3, житлові приміщення кв. АДРЕСА_4 №№4, 5, допоміжні приміщення №№ 1 2, 3, 6, а також погріб під літ. «З», сарай під літ. «К», навіс під літ.»Л», навіс під літ. «М», вбиральня під літ. «Р».

Зазначені договори на час розгляду даної справи є чинними та у встановленому законом порядку недійсними не визнавались.

На час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 проживає в буд. АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 порушила перед судом питання про виселення ОСОБА_1 з будинку без надання іншого жилого приміщення, оскільки він вселився в даний будинок без будь-якої правової підстави та перешкоджає у реалізації її права власності.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення ОСОБА_2 та виселив ОСОБА_1 з 1/2 частини будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

В силу положень частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , під літ. «А», в якому проживає відповідач ОСОБА_1

ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у нього право на проживання в буд. АДРЕСА_1 .

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_1 зазначав, що він є членом сім`ї колишнього власника будинку, а саме діда - ОСОБА_5 його мати фактично вступила у спадщину після смерті діда, що було предметом розгляду Голосіївського районного суду м. Києва, а отже він має право на користування даним жилим приміщенням.

Разом з тим, як було встановлено судом, відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 28.05.2021 р. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частину будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 не довела набуття права власності після смерті ОСОБА_5 на будинок під літ. "А" за адресою: АДРЕСА_1 .

Також судом встановлено, що відповідно до архівного витягу від 02.09.2020 року за рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 13.03.1956 року № 410 було вирішено утриматись від реєстрації землі до оформлення документів, в тому числі і за адресою: АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_1 ). За даними оціночного акту по будинковолодінню АДРЕСА_1 від 12.07.1985 року, на його території розташовані, в тому числі два житлові будинки літ. «А» та літ. «Б», мешканці ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , а згідно даних поверхового плану зазначені будинки були самовільно побудованими в 1965 році та в 1962 році відповідно. Згідно даних інвентаризаційної справи, копії технічного паспорту КМБТІ від 19.10.2001 року, та копії свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_7 власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого Другою Київською державною нотаріальною конторою 17.01.1995 року, а ОСОБА_2 є користувачем житлового будинку під літ. «А» за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами розгляду вказаної справи Голосіївський районний суд м. Києва дійшов висновку, що ОСОБА_6 не довела той факт, що вона фактично вступила в управління або володіння спадковим майном у строки, встановлені для прийняття спадщини.

Зазначені обставини в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Відповідач ОСОБА_1 не довів, що вселився в будинок АДРЕСА_1 як член сім'ї колишнього власника житла або за згоди ОСОБА_2 .

Судом також встановлено, ОСОБА_1 має інше місце проживання за адресою: АДРЕСА_6 .

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував всі обставини справи, дав належну оцінку дослідженим доказам, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1 без надання йому іншого жилого приміщення.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що відповідач був вселений до будинку АДРЕСА_1 зі згоди позивачки, оскільки такі посилання не ґрунтуються на належних та достатніх доказах.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про порушення прав відповідача, передбачених ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та про те, щоу зв`язку з виселенням ОСОБА_1 порушені права його дітей.

Виселення дітей відповідача не є предметом даного позову. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожній особі як право на повагу до її житла, так і право мирно володіти своїм майном (ст. 1 Протоколу до Конвенції), що включає право володіння, розпорядження і користування майном, за захистом якого позивачка і звернулася з даним позовом.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Касьяненка Артема Миколайовича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2022 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Матвієнко Ю.О.

Мельник Я.С.