Номер провадження: 22-ц/813/1617/23
Справа № 522/2843/20
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання (догляду), на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 07 квітня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання (догляду) (а.с. 1-5).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконаному Одеської міської ради народних депутатів від 02 грудня 1992 року, належала квартира АДРЕСА_1 . Внаслідок того, що позивач є інвалідом 2 групи, вона потребує постійного догляду. 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір довічного утримання, згідно якого позивач передала у власність відповідачу квартиру АДРЕСА_1 , а у свою чергу ОСОБА_1 зобов`язалась довічно утримувати позивача, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом медичним обслуговуванням. Розмір матеріального забезпечення визначено у розмірі 200 грн. щомісяця з урахуванням інфляції.

ОСОБА_2 зазначала, що ОСОБА_1 умови договору довічного утримання не виконувала, матеріальної допомоги не надавала, не забезпечувала позивачку харчуванням, одягом, медичними препаратами, у зв`язку із чим остання просила розірвати договір довічного утримання, укладений 05 жовтня 2004 року між нею та відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрований в реєстрі за № 3-2748; скасувати заборону № 555 від 05 жовтня 2004 року, вжиту приватним нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори Сегенюк С.Б. на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрований в реєстрі за № 3-2748.

Скасовано заборону № 555 від 05 жовтня 2004 року, вжиту приватним нотаріусом Третьої Одеської нотаріальної контори Сегенюк С.Б. на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (а.с. 101-107).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (а.с. 112-121).

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Договором довічного утримання від 05 жовтня 2004 року не деталізовано обсяги, періодичність та якість надання допомоги, у зв`язку із чим висловлювання позивачем претензій до якісної складової допомоги є безпідставним. Крім того, представник апелянта посилається на те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за Договором довічного утримання від 05 жовтня 2004 року, не спростувала факту надання відповідачкою щомісячного матеріального забезпечення та періодичної допомоги. Тому, на думку представника апелянта, підстав щодо розірвання договору довічного утримання від 05 жовтня 2004 року, укладеного між позивачем та відповідачем, немає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 жовтня 2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір довічного утримання, посвідчений нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., зареєстрований у реєстрі за № 3-2748, згідно якого квартира АДРЕСА_1 , була передана у власність відповідачу.

Згідно п. 4 вказаного договору, ОСОБА_1 зобов`язалась довічно повністю утримувати ОСОБА_2 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом необхідною медичною допомогою та медичним обслуговуванням .

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечити відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 ст. 746 ЦК України, передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я.

Таким чином, договір довічного утримання має певні особливості: 1) майно переходить у власність набувача, однак розпоряджатися таким майном набувач за життя відчужувача не зможе, оскільки при посвідченні договору довічного утримання накладається заборона відчуження майна в встановленому порядку, про що робиться напис на всіх примірниках договору; 2) зобов`язання з довічного утримання мають особистісний характер, оскільки встановлюються щодо конкретно визначеної фізичної особи; 3) цей договір носить тривалий характер та вимагає від набувача постійного і систематичного виконання обов`язків; 4) матеріальне забезпечення (утримання) та послуги з догляду надаються набувачем до моменту смерті відчужувана (довічно) або до моменту розірвання договору довічного утримання.

Згідно з ч. 1 ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, и у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до договору довічного утримання істотними умовами договору є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг, виконання різних видів ремонтних робіт, забезпечення медичною допомогою, забезпечення харчуванням.

У тексті договору довічного утримання (догляду) обов`язково зазначається, що набувач майна зобов`язаний надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також усі види догляду (опікування) з їх конкретизуванням або без такого та визначається грошова оцінка матеріального забезпечення, який встановлюється за згодою сторін (розділ 6п.84 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мін`юсту України від 03.03.2004 №20/5).

З матеріалів справи вбачається, що за пунктом 6 Договору довічного утримання від 05 жовтня 2004 року, вартість матеріального забезпечення (харчування, одягу, догляду, сплати комунальних послуг, оплати за телефон та необхідної допомоги) сторонами визначена у розмірі 200 грн у місяць з урахуванням інфляції.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що представником ОСОБА_1 до суддів першої та апеляційної інстанцій належних та допустимих доказів про виконання п. 6 договору довічного утримання, а саме - забезпечення позивача допомогою та медичним обслуговуванням, не надано.

Крім того, колегія суддів враховує, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку, та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач.

Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.

Таким чином, саме на ОСОБА_1 покладений процесуальний обов`язок щодо спростування доводів ОСОБА_2 про неналежне виконання відповідачем умов договору довічного утримання, та відсутність матеріального забезпечення та допомоги з боку апелянта.

Вказане у повному обсязі спростовує доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів невиконання ОСОБА_1 своїх обов`язків за Договором довічного утримання від 05 жовтня 2004 року, не спростувала факту надання відповідачкою щомісячного матеріального забезпечення та періодичної допомоги.

Колегія суддів приймає до уваги, що матеріали справи не містять жодного доказу сплати ОСОБА_1 комунальних послуг, сплати за телефон, доказів придбання позивачу продуктів харчування, одягу, тощо, тобто, відсутні належні докази виконання відповідачем умов п.6 Договору довічного утримання.

Додані до матеріалів справи копії квитанцій про здійснення ОСОБА_1 грошових переказів в сумі 1530 грн. на користь ОСОБА_2 не свідчать про належне виконання відповідачем своїх обов`язків за договором, оскільки вказані грошові кошти ОСОБА_1 почала сплачувати позивачу, починаючи з січня 2020 року, тобто тільки після того, як у грудні 2019 року ОСОБА_2 направила на адресу апелянта заяву про досудове врегулювання спору.

Доказів надання позивачу матеріального забезпечення у період з 05 жовтня 2004 року до грудня 2019 року ОСОБА_1 не надано.

Згідно зі статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на предмет доказування, правове регулювання спірних правовідносин та умов договору від 05 жовтня 2004 року, судом першої інстанції, з урахуванням віку позивача, потреби її у сторонньому догляді, станом здоров`я, наявності домовленості щодо такого догляду, та відсутністю фактичного здійснення обов`язку матеріального утримання позивача, зроблено вірний висновок про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та необхідність їх задоволення.

Колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що Договором довічного утримання від 05 жовтня 2004 року не деталізовано обсяги, періодичність та якість надання допомоги, у зв`язку із чим висловлювання позивачем претензій до якісної складової допомоги є безпідставним.

Колегія суддів звертає увагу представника апелянта на те, що п.6 Договору встановлено чіткий перелік видів матеріального забезпечення, які мали бути надані ОСОБА_1 на користь позивачки, а саме: придбання продуктів харчування, одягу, сплати комунальних послуг, сплати за телефон, тощо, і апелянтом не надано жодного доказу того, що за період з 2004 року по 2019 рік ОСОБА_1 дійсно матеріально забезпечувала ОСОБА_2 та надавала їй будь-яку необхідну допомогу.

При цьому, відсутність у Договорі деталізованого обсягу, періодичності та якості надання допомоги не може бути правовою підставою для звільнення ОСОБА_1 від обов`язку надавати таку допомогу ОСОБА_2 .

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 є особою похилого віку, має ряд захворювань та потребує сторонньої допомоги, у зв`язку із чим суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для задоволення позову та розірвання договору довічного утримання.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 травня 2023 року

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе