Провадження № 2/127/1785/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2023 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Позов мотивовано тим, що 04.02.2017 року ОСОБА_1 особисто було передано в борг ОСОБА_2 грошові кошти на суму 20000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 20000 доларів США, останньою було написано розписку і оригінал передано ОСОБА_1 . Вказані кошти Відповідачка позичила у Позивача для придбання причепа фірми ОСОБА_3 . Крім того, відповідно до умов укладеного договору Відповідачка зобов`язалась у разі неповернення коштів, передати у власність Позивача придбаний причіп. Згідно усної домовленості між сторонами, кошти було передано ОСОБА_2 строком на три роки. Укладання договору позики та передача грошових коштів в сумі 20000 доларів США ОСОБА_2 відбувались в присутності свідків ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , 1956 року народження. Проте, по закінченню трьох років, Відповідачка коштів Позивачу так і не повернула. У зв`язку з цим, 07.12.2021 року ОСОБА_1 звернувся з листом- вимогою до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів в місячний термін або про передачу у власність ОСОБА_1 причепа KNAPER, який ОСОБА_2 придбала на отримані кошти в позику. Проте, направлений лист-вимога повернувся ОСОБА_1 у зв`язку з закінченням строку зберігання. Для отримання професійної правничої допомоги Позивач 16.02.2022 року звернувся до адвоката Федчук С.М. З метою захисту прав та інтересів Позивача адвокат Федчук С.М. 11.03.2022 року направила на адресу Відповідача повторний лист-вимогу про сплату боргу. У зв`язку з тим, що вказаний лист тривалий час не було отримано Відповідачкою, представником Позивача через месенджер Vіbег 02.06.2022 року було повідомлено про необхідність отримання листа, а саме Вимоги про сплату боргу у поштовому відділенні. Незважаючи на це, направлений лист-вимога повернувся адвокату Федчук С.М. у зв`язку з закінченням терміну зберігання. В телефонній розмові з Позивачем, ОСОБА_2 повідомила, що не повертатиме грошові кошти в сумі 20000 доларів США. Відповідно до інформації з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №16495192 від 15.02.2022 року у власності Відповідачки рахується два транспортних засоби: напів причіп самоскид марки KNAPER, модель К200, номер об`єкта ХL9К0С6, номер державної реєстрації: НОМЕР_1 , на який накладено арешт та сідельний тягач марки DAF, модель: СF 85.460, номер об`єкта: XLRТЕ85МСОЕ881836. Разом з тим, згідно інформації ТСЦ №0541 від 21.06.2022 року №31/2-Ф- 63/аз, наданої на адвокатський запит вбачається, що напів причіп -самоскид марки KNAPER, модель К200, номер об`єкта ХL9К0С6, номер державної реєстрації: НОМЕР_1 перебував у власності ОСОБА_2 до 28.08.2021 року, в подальшому був перереєстрований. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідачка не повернула ні отримані кошти Позивачу, ні придбаний причіп фірми KNAPER. Таким чином, Відповідачка, незважаючи на встановлений та погоджений порядок та умови повернення грошових коштів уникає від виконання зобов`язання. Неодноразові звернення з проханням виконати взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів відповідачкою постійно ігноруються. Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 04.02.2017 року в сумі 20 289,32 доларів США, яка складається з основної суми боргу 20000 доларів США, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 289, 32 доларів США. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Ухвалою суду від 13.07.2022року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

16.11.2022року представник позивача подав суду заяву про зменшення позовних вимог, згідно яких просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 04.02.2017 року в сумі 9333,08 доларів США, яка складається з основної суми боргу 9200,00доларів США, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 133,08 доларів США та судові витрати.

Ухвалою суду від 21.11.2022року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, заперечував щодо його задоволення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 04.02.2017 року ОСОБА_1 особисто було передано в борг ОСОБА_2 грошові кошти на суму 20000 доларів США. На підтвердження укладення договору позики та факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 20000 доларів США, останньою було написано розписку і оригінал передано ОСОБА_1 . Вказані кошти Відповідачка позичила у Позивача для придбання причепа фірми ОСОБА_3 .

Відповідно до умов укладеного договору відповідачка зобов`язалась у разі неповернення коштів, передати у власність Позивача придбаний причіп. Згідно усної домовленості між сторонами, кошти було передано ОСОБА_2 строком на три роки.

Укладання договору позики та передача грошових коштів в сумі 20000 доларів США ОСОБА_2 відбувались в присутності свідків ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , 1956 року народження.

Як встановлено в судовому засіданні про що не заперечувала представник позивача відповідач частково повернула кошти, а саме 10 800доларів США.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 зазначено, що тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від16лютого 2022року у справі № 712/2941/19.

Таким чином, судом установлено, що 04.02.2017 року між сторонами був укладений договір позики, про що свідчить розписка, згідно якої відповідач отримав грошові кошти в розмірі 20 000,00 доларів США.

Суд дійшов висновку, що вказаний договір за своєю правовою природою є договором позики, оскільки з урахуванням вищезазначених норм, а також правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та постанові Верховного Суду від 14квітня 2021року у справі №642/4200/17, даний договір містить умови отримання позичальником в борг суми коштів та дати їх отримання. Крім того, зі змісту самого тексту розписки, належить зазначити, що словесний оборот «позичив» вказує на те, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо передачі грошових коштів, є позикою, а сама розписка є доказом не лише факту укладення договору позики, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

При цьому, у постанові Верховного Суду України від 28 листопада 2011 року у справі №3-127гс11 зроблено висновок, що оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Обмеження заявників у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього їх звернення до продавця з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту.

У зв`язку із невиконанням умов договору, позивачем неодноразово надсилалися письмові вимоги про повернення коштів.

Представник відповідача та допитана в судовому засіданні відповідач як свідок, позовні вимоги не визнали, оскільки зазначили що відповідач уклала даний договір як забезпечення виконання попередніх договір позики укладених між позивачем та чоловіком відповідача, а позивачу кошти вказані в даній розписці повернула повністю.

В підтвердження чого просила суд допитати свідків, судом було задоволено клопотання про допит свідків та допитано їх в судовому засіданні, однак суд показання даних свідків не бере до уваги, оскільки як зауважив Касаційний цивільний суд у справі № 569/24347/18, поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Позивач, звертаючись до суду, просить стягнути суму боргу в іноземній валюті.

Суд звертає увагу, що ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд зважає, що сторони уклали позику в іноземній валюті, відповідачем отримана сума коштів у позику в іноземній валюті, договір не передбачає виконання зобов`язання в іншій валюті, отримана сума не повернута і до цього часу, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути борг за договорами позики саме в іноземній валюті, тобто в розмірі 9200,00доларів США боргу за договором позики від 04.02.2017року.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника; при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Отже, три проценти річних також підлягають стягненню на користь позивача у тій валюті, у якій була отримана позика, тобто відповідно у гривні або у іноземній валюті (доларах США), а не у гривневому еквіваленті. Суд погоджується з розрахунками позивача щодо розміру 3% річних.

Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 133,08 доларів США.

Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Зважаючи, що позов задоволений з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в сумі 5937,27 грн.

Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 15 000,00грн. у відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки матеріали справи містять їх понесення.

На підставі викладеного, згідно ст. ст. 510, 525-527, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст. ст. 13, 81, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 04.02.2017року в сумі 9 333,08 доларів США, яка складається з основної суми боргу в розмірі 9 200,00доларів США, 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 133,08 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5937,27грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 15 000,00грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24.01.2023року.

ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .

ОСОБА_2 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_3 .

Суддя: