07.09.2023 Справа № 756/2482/23
Номер справи 756/2482/23
Номер провадження 2/756/2411/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2023 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.

секретар судового засідання - Гаврилко Д.О.

за участю позивача - ОСОБА_1

представник позивача - Блохіної Н.В.

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Служба у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Міністерство юстиції України про визнання незаконним переміщення та утримання неповнолітніх дітей, негайне відібрання дітей та повернення їх матері,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Блохіну Н.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд: визнати незаконним вивезення, переміщення та утримання відповідачами з території України неповнолітніх дітей ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зобов`язати відповідачів повернути неповнолітніх дітей матері ОСОБА_1 ; в разі відмови відповідачів повертати неповнолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відібрати дітей та повернути їх матері; допустити негайне виконання судового рішення у частині повернення неповнолітніх дітей матері; покласти витрати, пов`язані з поверненням дітей до України на відповідачів; стягнути судові витрати.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 23 лютого 2023 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28 лютого 2023 року відкрито загальне провадження по справі та призначено до підготовчого розгляду. Залучено до справи в якості третьої особи Службу у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації. Витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби інформацію щодо перетину державного кордону ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із зазначенням напрямку державного кордону.

Ухвалою суду занесеною до протоколу судового засідання 30 березня 2023 року до справи в якості третьої особи залучено Міністерство юстиції України.

В порядку ст. 178 ЦПК України відповідач ОСОБА_7 надала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В свою чергу, представник позивача - адвокат Блохіна Н.В. надала відповідь на відзив.

17 липня 2023 року відповідач ОСОБА_7 звернулася до суду з клопотанням про закриття провадження по справі. В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що як до подання позову так і станом на теперішній час всі учасники справи проживають за межами України. Це свідчить, що справа обтяжена іноземним елементом. Провадження у справі відкрито з порушенням ст. 497 ЦПК України, ст. 75,76 Закону України «Про міжнародне приватне право» справа не підсудна судам України. Оболонський районний суд м. Києва не має юрисдикцію щодо вирішення даного спору відповідно до ст. 5 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, яка ратифікована ВРУ 14 вересня 2006 року. З відповіді на відзив представника позивача від 14 червня 2023 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 з березня 2022 року проживає в Німеччині і в Україну повертатися не збирається. У зв`язку з повномасштабним вторгненням росії на територію України діти 26 лютого 2022 року виїхали за межі України та постійно проживають за межами України. Справа перебуває на розгляді Оболонського районного суду м. Києва всупереч Конвенції про юрисдикцію та не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства України.

В судовому засіданні 04 вересня 2023 року представник відповідача ОСОБА_3 підтримала подане клопотання, наполягала на його задоволенні з підстав та мотивів викладених у ньому. Зауважила, що рішенням відомства захисту інтересів дітей та дорослих м.Цюріха від 11 липня 2023 року дітям ОСОБА_9 та ОСОБА_8 призначено співопікуна за запрошенням пані ОСОБА_12 . Заявила клопотання про долучення рішень, та їх апостелізованого перекладу до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04 вересня 2023 року позивач та її представник заперечували проти закриття провадження по справі. В обґрунтування представник позивача зазначає, що відповідач переплутала предмет позовних вимог. Даний спір виник через незаконне вивезення дітей проти волі матері до інших держав, і як наслідок всі подальші дії з дітьми (отримання статусу захисту в іншій державі, влаштування до навчальних закладів, медичні послуги) є протиправними, оскільки порушені основні права матері. Спір виник на території України та пов`язаний з подіями, які сталися на її території, де у позивача та дітей є постійне місце проживання. В даному спорі відсутній «іноземний елемент» на який посилається відповідач. Сторона відповідача на власний розсуд сповіщає, що нібито позивач не збирається повертатися до України, в разі постановлення рішення про відібрання дітей та повернення їх матері, позивач невідкладно повернеться до України.

Позивач ОСОБА_1 сповістила суд, що з березня 2022 року перебуває за межами України й має працевлаштування в Германії.

Після виходу з нарадчої кімнати судом відновлено провадження по справі, оскільки для прийняття рішення з питання про закриття провадження у справі виникла потреба у встановленні додаткових обставин й витребуванні у позивача документального підтвердження щодо перебування, правового статусу позивача в Німеччині.

В підготовчому судовому засіданні судом на обговорення поставлено питання про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності на підставі ст. 29 ЦПК України.

Представник позивача в судовому засіданні заперечувала проти направлення справи до Верховного Суду посилаючись на те, що справа підсудна Оболонському районному суду м. Києва. Позивач в судовому засіданні підтримала позицію свого представника.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечувала проти направлення справи для визначення підсудності до Верховного Суду на підставі ст. 29 ЦПК України, але наполягала на закритті провадження у справі з підстав не підсудності справи судам України, оскільки більше ніж рік усі учасники справи перебувають за межами України.

Представники третіх осіб до суду не з`явились.

Представник Міністерства юстиції України 04 вересня 2023 року засобами електронного зв`язку надіслав заяву про відкладення розгляд справи, через зайнятість представника.

Представник Служби у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації подавали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника та неможливість надання будь-якого висновку з порушеного питання через відсутність дітей та матері на території України.

Вислухавши думку учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про направлення справи до Верховного Суду для визначення підсудності виходячи з наступного.

Судом на підставі наданих доказів встановлено, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, сторони та неповнолітні діти перетнули державний кордон України та проживають поза межами України.

Як вбачається з відповіді Центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України позивач ОСОБА_7 10 березня 2022 року перетнула державний кордон й не поверталась.

Відповідач ОСОБА_7 виїхала за межі України 26 лютого 2022 року, відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виїхали за межі України 08 квітня 2022 року.

Згідно відповіді Центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України від 10 квітня 2023 року, неповнолітні діти ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 26 лютого 2022 року перетнули кордон України.

З твердження позивача в судовому засіданні на даний час вона проживає в Німеччині, має працевлаштування, судом зобов`язано надати документальне підтвердження цих тверджень.

Засобами електронного зв`язку від представника позивача надійшла посвідка на проживання з дозвілом на тимчасове перебування ОСОБА_4 в м.Бонн до 04 березня 2024 року із дозвілом трудової діяльності.

Відповідачі та неповнолітня ОСОБА_8 проживають у Швейцарії, у м. Цюрих.

Неповнолітня ОСОБА_9 навчається у приватній школі у Британії, м. Іпсвіч.

Відповідач ОСОБА_7 та неповнолітні діти отримали посвідки на проживання у м. Цюрих та їм надано тимчасовий захист на території Швейцарії до 18 травня 2024 року (після закінчення терміну дії може бути продовжено).

В позовній заяві позивач зазначає, що до подання позову і на момент пред`явлення позову вона проживає за межами України.

У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що позивач проживає в Німеччині зі статусом тимчасово захищеної особи та повертатися в Україну не збирається. Оскільки діти не проживали на території Німеччини, то ініціювати питання про повернення їх до Німеччини неможливо. Один шлях до повернення дітей полягає у поверненні їх до України, передачі матері та негайному виїзду з ними до Німеччини.

Рішеннями відомства захисту інтересів дітей та дорослих м.Цюріха від 11 липня 2023 року дітям ОСОБА_9 та ОСОБА_8 призначено співопікуна за запрошенням пані ОСОБА_12 . З нотаріально засвідчених з перекладом копій посвідок на проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 встановлено, що матір дітей - ОСОБА_1 проживає в Бонн , Німеччина . Діти разом зі співопікуном проживають у м. Цюрих, Швейцарія.

Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Спірні правовідносини виникли між сторонами, у зв`язку з вивезенням дітей позивача з території України та їх утриманням, та повернення їх матері.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України від 11 січня 2006 року № 3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо:

a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та

б) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «б» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «б» частини першої статті 3 Конвенції).

Згідно з частиною першою статті 12 Гаазької конвенції 1980 року визначено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

За змістом частини другої статті 12 Гаазької конвенції 1980 року судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад - садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

Статтею 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; б) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Гаазьку конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, в тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийняття рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.

Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування.

Правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються при прийнятті рішень про заходи захисту щодо дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, або у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.

Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи не набуття такого місця дитиною.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

А відповідно до положень ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - це ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Враховуючи, що сторони у справі є громадянами України, мають на території України зареєстроване місце проживання, проте понад один рік проживають за межами України, як особам яким надано тимчасовий захист, тому суд приходить до переконання, що спір обтяжений іноземним елементом, у зв`язку з чим у справі, має бути вирішене питання про національний суд держави, юрисдикція якої поширюється на спірні відносини.

Підсудність (юрисдикція національних судів) судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Отже, та обставина, що сторони понад один рік проживають за межами України, виключає безумовну підсудність цього спору судам України за правилами ст. ст. 75, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки на момент відкриття провадження у справі 28 лютого 2023 року, сторони та діти вже понад рік як не проживають на території України, перетнули кордон 26 лютого 2022 року.

Згідно ст. 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Враховуючи те, що сторони, а також діти, як на час відкриття провадження у справі так й на даний час проживають поза межами України, тривалий проміжок часу більше року, суд приходить до висновку, що справу слід направити до Верховного Суду для визначення підсудності.

На підставі викладеного, керуючись ст. 29, 32-33 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: Служба у справах дітей та сім?ї Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Міністерство юстиції України про визнання незаконним переміщення та утримання неповнолітніх дітей, негайне відібрання дітей та повернення їх матері надіслати до Верховного Суду (м. Київ, вул. П. Орлика, 8) для визначення підсудності.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 07 вересня 2023 року.

Суддя І.С. Шролик