Справа № 450/627/15 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2442/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря Назар Х.Б.

З участю: ОСОБА_1 та його представника - адвоката Геша І.Ю., представника Пустомитівського ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції - Глова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 червня 2015 року у справі за поданням державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області Шеленгович Г.І. погоджене начальником відділу ДВС Пустомитівського РУЮ у Львівській області Сало Ю.А. про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

в с т а н о в и в:

В березні 2015 року в Пустомитівський районний суд Львівської області поступило подання державного виконавця ВДВС Пустомитівського РУЮ Львівської області Шеленгович Г.І., погоджене начальником відділу ДВС Пустомитівського РУЮ у Львівській області Сало Ю.А., в якому державний виконавець просить винести мотивоване рішення про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без вилучення паспортного документа, шляхом заборони перетинання державного кордону України до виконання ним своїх зобов`язань за рішеннями суду.

В поданні державний виконавець посилався на те, що у відділі державної виконавчої служби Пустомитівського району Львівської області, на виконанні перебуває зведене виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на загальну суму 2 147 164,36 грн., а саме: судовий наказ №2н-25/2009 р., виданий 06.03.2009 року Городоцьким районним судом Львівської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу в сумі 190191,31 грн; виконавчий лист № 2п-3156/2006 р., виданий 23.11.2006 року Шевченківським районним судом м. Львова щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу в сумі 331666,30 гр.; судовий наказ № 2н-69/2008 р., виданий 11.06.2008 року Городоцьким районним судом Львівської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 25960,44 грн.; виконавчий лист № 441/389/13-ц від 07.10.2013 р., виданий Городоцьким районним судом Львівської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Християнська злагода» боргу в сумі 1 599 346,30 грн.

14 жовтня 2014 року державним виконавцем Шеленгович Г.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що повідомлено боржника у визначеному законодавством порядку.

Станом на 01.04.2014 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті боргу становить 2 147 164, 36 грн. та залишається непогашеною.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 червня 2015 року подання задоволено.

Встановлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя с. Чорнушовичі Пустомитівського району Львівської області тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинання державного кордону України до виконання зобов`язань, покладених на нього рішеннями суду щодо стягнення з нього заборгованості в розмірі 2 147164,36 грн.

Вказану ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає, що ухвалу суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що надані заявником матеріали не містять доказів направлення на його адресу повідомлення про направлення до суду подання щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, інших документів, які б свідчили про направлення повідомлення боржнику. Звертає увагу на те, що право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Вважає, що державним виконавцем не надано жодних доказів на підтвердження його навмисного ухилення від виконання судового рішення. Не вказано, які перешкоди вчинені з його боку для проведення виконавчих дій державному виконавцеві, обґрунтування ухилення його як боржника від повного виконання зобов`язання, факт підтвердження його виїзду за кордон, тощо.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника - адвоката Геша І.Ю. на підтримання апеляційної скарги, представника Пустомитівського ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Глова Ю.В. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з метою забезпечення виконання рішення суду, боржнику необхідно тимчасово обмежити право виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України, оскільки зі змісту подання встановлено, що рішення суду боржником не виконано, заборгованість боржником не сплачено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що у відділі державної виконавчої служби Пустомитівського району Львівської області, на виконанні перебуває зведене виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_1 на загальну суму 2 147 164,36 грн., а саме: судовий наказ №2н-25/2009 р., виданий 06.03.2009 року Городоцьким районним судом Львівської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу в сумі 190191,31 грн; виконавчий лист № 2п-3156/2006 р., виданий 23.11.2006 року Шевченківським районним судом м. Львова щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь АКІБ «УкрСиббанк» боргу в сумі 331666,30 гр.; судовий наказ № 2н-69/2008 р., виданий 11.06.2008 року Городоцьким районним судом Львівської області щодо солідарного стягнення з ОСОБА_1 на користь ЛОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 25960,44 грн.; виконавчий лист № 441/389/13-ц від 07.10.2013 р., виданий Городоцьким районним судом Львівської області щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Християнська злагода» боргу в сумі 1 599 346,30 грн.

14 жовтня 2014 року державним виконавцем Шеленгович Г.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, про що повідомлено боржника у визначеному законодавством порядку.

Станом на 01.04.2014 року заборгованість ОСОБА_1 по сплаті боргу становить 2 147 164, 36 грн. та залишається непогашеною.

Згідно відповіді УПФ України в Пустомитівському районі Львівської області ОСОБА_1 на обліку не перебуває та пенсію не отримує, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру права власності на нерухоме майно, за ОСОБА_1 зареєстроване нерухоме майно. Відповідно до електронної бази даних зареєстрованих машин транспортні засоби в Держсільгоспінспекції на території Львівської області не зареєстровані, згідно відповіді ДПС боржник офіційно працює та володіє відкритим рахунком у банку.

29 жовтня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та списано з рахунку залишок коштів на суму 15,36 грн.

Згідно відповіді УДАІ ГУМВСУ у Львівській області за боржником зареєстрований транспортний засіб.

23 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника.

Згідно відповіді Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області боржник земельними ділянками на праві власності не володіє.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межи України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Згідно ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця. Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. Відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до статті 2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікованого Законом України від 11 вересня 1997 року) та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" в демократичному суспільстві заходи щодо обмеження свободи пересування повинні бути достатньо виправдані суспільними інтересами.

Відтак, дотримання судами процесуального законодавства при ухваленні судових рішень з питань, що пов`язані з обмеженням конституційних прав і свобод громадян, зокрема - щодо обмеження їх у праві виїзду за межі України, є визначальним з огляду на дотримання законних прав людини і громадянина.

Як вбачається з вище наведеного, законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочину, для охорони здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідна норма Конвенції міститься у статті 33 Конституції України, якою встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Такі обмеження встановлюються, зокрема, статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», що передбачає підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Право на виїзд з України може бути тимчасово обмежено, в тому числі, коли особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Обмеження на виїзд боржника з України являє собою втручання в його право покидати країну, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochev v.Bulgaria), рішення від 26.11.2009 року (заява № 34383/03), Європейський суд визначив загальні стандарти щодо права на свободу пересування. Тимчасове обмеження в праві виїзду за ухилення від виконання зобов`язань має відповідати трьом критеріям: - ґрунтуватися на національному законі; - переслідувати одну або декілька легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції; - відповідати справедливому балансу між правами людини та публічним інтересом, тобто бути пропорційним меті його застосування.

У цій справі Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:

У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише настільки, наскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 року за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга N 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії » (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121)

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. рішення Європейського Суду у справі «Рінер проти Болгарії», § 124 і рішення Європейського Суду "Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини", § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процедури (див. рішення Європейського Суду від 25 січня 2007 г. у справі «Сіссаніс проти Румунії»), скарга № 23468/02, § 70

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, які стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. у справі "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, § 60)...".

Поклавши в основу судового рішення подання приватного виконавця, в якому міститься лише перелік дій, які він здійснив в процесі виконання судового рішення, суд першої інстанції не проаналізував фактичні обставини справи в контексті національного та міжнародного законодавства.

Посилання у поданні лише на перелік дій, які здійснив державний виконавець, пов`язаних з виконанням рішення суду про стягнення боргу, не є підставою для обмеження у праві виїзду боржниці за межі України, оскільки законом не передбачені юридичні санкції у вигляді обмеження у праві виїзду за наявності лише факту невиконання зобов`язання.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням, розуміються будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо), що роз`яснив Верховний Суд України 01 лютого 2013 року при розгляді питань, які виникають в судовій практиці про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

У проведеному 01.02.2013 року Верховним Судом України аналізі судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вказано, що з погляду значення словосполучення "ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п.5 ч.1 ст.6 Закону № 3857-XII та у п.18 ч.3 ст.11 Закону №606-XIV, позначає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Таким чином, поняття "ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

При цьому з наявних у справі доказів не вбачається доведеності факту свідомого ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

На підтвердження вимог подання, державним виконавцем було долучено до справи виконавчий лист виданий 07.10.2013 року, судові накази від 06.03.2009 року, 11.06.2008 року, виконавчий лист від 10.10.2006 року, постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №45036827 від 14.10.2014 року, ВП №4503645 від 14.10.2014 року, ВП №45037022 від 14.10.2014 року, постанову про арешт майна боржника від 19.09.2014 року, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Проте, жодних доказів, які б вказували на свідоме ухилення боржника від зобов`язань, покладених на боржника рішенням, тобто вчинення ОСОБА_1 свідомих діянь (дії або бездіяльність), спрямованих на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо), до справи не надано.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що державним виконавцем не надано достатніх та належних доказів, які неспростовно свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судом.

Відтак, факт ухилення ОСОБА_1 від виконання покладених на нього зазначеним судовим рішенням зобов`язань не знайшов свого підтвердження матеріалами справи, а тому підстави для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон відсутні.

Державний виконавець в поданні не зазначив як тимчасовий виїзд за межі України гарантує повернення боргу і, яким чином цей борг може бути повернуто при застосуванні такого обмеження.

Застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, національні суди зобов`язані забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну, було виправданим та пропорційним за будь яких обставин.

Автоматична, необмежена заборона у праві виїзду за межі країни є порушенням статті 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Враховуючи наведене, обмеження у праві виїзду за кордон було застосовано передчасно, без належного з`ясування фактичних обставин, що підлягають перевірці, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні подання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 17 червня 2015 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні подання державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області Шеленгович Г.І. погоджене начальником відділу ДВС Пустомитівського РУЮ у Львівській області Сало Ю.А. про встановлення ОСОБА_1 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 13.02.2023 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.