КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/1315/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2019 року позивач пред'явив в суді названий позов посилаючись на те, що він є власником автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_1 ( далі по тексту - автомобіль) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2.

06 січня 2017 року невідомою особою від імені позивача було укладено договір комісії № 6200/17/000807, згідно якого позивач доручив ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ» за винагороду здійснити продаж автомобіля.

Також від імені позивача був підписаний акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року, акт приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером від 06 січня 2017 року .

06 січня 2017 року працівниками сервісного центру в м. Києві було здійснено перереєстрацію вказаного автомобіля за договором купівлі - продажу на нового власника ОСОБА_3

Однак всі вище перелічені документи позивач не підписував.

По даному факту слідчим відділом Голосіївського УП ГУ Національної поліції в м. Києві відкрито кримінальне провадження № 0002409 від 28 березня 2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею, позивач не надавав згоди на відчуження автомобіля та не підписував жодних договорів на його відчуження, продаж автомобіля було здійснено вже після заволодіння ним невідомою особою, ніяких повноважень на продаж він не надавав. Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 5153/5154/18-32 від 13 вересня 2018 року встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 на вищевказаних документах виконані не позивачем, а іншою особою.

Позивач просив суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року , що був укладений між ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ» та ОСОБА_3; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_3, номер кузову НОМЕР_4; визнати свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 про реєстрацію автомобіля на ОСОБА_1 недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року позов задоволено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилився із висновками щодо відсутності волі позивача на вибуття автомобіля з його володіння, перекрутив в рішенні зміст термінів «вибуття з володіння» та «відчуження».

Стаття 388 ЦК України надає право власнику витребувати майно лише у тому випадку, якщо воно вибуло із його володіння або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4, який фактично володів спірним автомобілем, мав довіреність від позивача на розпорядження автомобілем, а в подальшому звернувся до поліції із заявою про злочин. ОСОБА_4, маючи повноваження на розпорядження автомобілем згідно довіреності, уклав угоду з ОСОБА_5 про користування та продаж автомобіля з оплатою по частинах.

Відтак, позивач, від імені якого законно діяв ОСОБА_4, добровільно віддав автомобіль ОСОБА_5 на виконання певних домовленостей.

Отже, позивач проявив свою волю на передачу автомобіля цій особі, а тому суд безпідставно дійшов висновку, що були наявні підстави для витребування автомобіля від добросовісного набувача ОСОБА_1

Крім того вважає, що суд безпідставно не застосував позовну давність до позовних вимог. Не погоджується із висновком суду, що моментом порушення прав позивача є 06 січня 2017 року, тобто момент перереєстрації автомобіля. Скаржниця вважає, що позовна давність почала свій перебіг з часу невиконання умов договору про викуп автомобіля ОСОБА_5, тобто не пізніше квітня 2016 року. Саме невиконання умов договору і несплата ОСОБА_5 коштів за автомобіль з одночасним володінням ОСОБА_5 спірним автомобілем, порушило право позивача на фактичне володіння майном.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Позивач вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Коломієць І.С. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач та його представник адвокат Мустіпан О.В. в судове засідання не з'явились. Від адвоката Мустіпан О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із находженням її у відрядження з гуманітарною метою у Республиці Польща, куди вона була направлена Міжнародним благодійним фондом «Міжнародний благодійний фонд на честь покрови пресвятої Богородиці» у складі групи із чотирьох осіб працівників фонду.

Колегія суддів не визнала поважними причини неявки адвоката Мустіпан О.В. в судове засідання, а тому розгляд справи проводився за відсутності позивача та його представника.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Коломієць І.С., дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності з 18 лютого 2016 року належав автомобіль марки «Volkswagen», модель «Touareg», д.н.з. НОМЕР_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2.

У лютому-березні 2016 року, ОСОБА_4, який є партнером ОСОБА_2 по бізнесу, спірний автомобіль було передано у володіння та користування ОСОБА_5 Після цього ОСОБА_5 та ОСОБА_4, який мав довіреність від ОСОБА_2 на розпорядження спірним автомобілем, зі згоди ОСОБА_2, домовились про купівлю автомобіля ОСОБА_5 у ОСОБА_2 з помісячною оплатою у розмірі 1000 доларів США. Проте ОСОБА_5 порушив домовленості щодо виплати вартості автомобіля щомісячно і перестав відповідати на телефонні дзвінки ОСОБА_2 Автомобіль залишився у володінні ОСОБА_5

22 липня 2016 року від імені ОСОБА_2 надано нотаріальну довіреність серія ВРТ 68921, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Король А.В. та зареєстровану у реєстрі під №3324, якою позивач уповноважив ОСОБА_9 розпоряджатись автомобілем і, серед іншого, продати автомобіль марки «Volkswagen», модель «Touareg», д.н.з. НОМЕР_3.

Згідно Договору комісії № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року, ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ», надалі Комісіонер, в особі директора ОСОБА_6 та ОСОБА_2, надалі Комітент, укладено договір, згідно якого Комісіонер зобов'язується за винагороду здійснити за рахунок Комітента від свого імені продаж продукції, переданої на комісію, автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_4, за ціною 49000 гривень. Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 29 березня 2017 року.

06 січня 2017 року за участю Комісіонера ОСОБА_6 та членів комісії ОСОБА_7, ОСОБА_6 та комітента ОСОБА_2 було складено та підписано акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року. Сума коштів для виплати комітенту за автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Touareg», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_4 становить 49000 грн.

06 січня 2017 року від імені позивача ОСОБА_2 був підписаний також акт приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером за № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року.

06 січня 2017 року між ТОВ «Прогрес Автотрейд Київ» та ОСОБА_3 укладено договору купівлі-продажу №6200/17/000807 автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», 2011 року випуску, д.н.з. НОМЕР_6.

Згідно аналітичного пошуку транспортних засобів з Національної інформаційної системи судом першої інстанції встановлено, що було проведено ряд перереєстрацій права власності та зміна власників на спірний автомобіль, а саме:

06 січня 2017 року у сервісному центрі м. Києва проведено перереєстрацію автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_4 за договором купівлі - продажу на нового власника відповідача ОСОБА_3, підстава реєстрації договір укладений у СГ №6200/17/000807 від 06.01.2017;

17 січня 2017 року у сервісному центрі м. Києва проведено вторинну перереєстрацію автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_4 за договором купівлі-продажу укладений в ТСЦ на нового власника ОСОБА_8;

06 липня 2017 року у сервісному центрі м. Києва проведено перереєстрацію автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_6, номер кузову НОМЕР_4 на підставі договору укладеного в ТСЦ №8045/2017/529415 від 06.07.2017 на нового власника відповідачку ОСОБА_1, на підставі чого видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8.

Після того як позивач дізнався, що 06 січня 2017 року сервісним центром в м. Києві було здійснено перереєстрацію спірного автомобіля за договором купівлі-продажу на нового власника ОСОБА_3, на підставі заяви ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 слідчим відділом Голосіївського УП ГУ Національної поліції в м. Києві розпочато кримінальне провадження № 0002409 від 28 березня 2017 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 289, ст. 358 КК України.

З листа СВ Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві вбачається, що 15 листопада 2017 року у ТОВ «ПРОГРЕС АВТОТРЕЙД КИЇВ», на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва про тимчасовий доступ до документів, слідчим Головного управління Національної поліції в м. Києві було вилучено документи на підставі яких відбувалась передача ОСОБА_2 автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», номер кузову НОМЕР_4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_6, ТОВ «Прогрес Атотрейд Київ», де було виявлено та вилучено довіреність серії ВРТ 689216, в якій ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_9 розпоряджатися вказаним транспортним засобом. В подальшому було виявлено та вилучено договір комісії № 6200/17/000807 від 06 січня 2017року, у графі «реквізити сторін» вказано «ОСОБА_2», а не особа, вказана у довіреності. Вказані документи були підписані не ОСОБА_2, а довіреність серії ВРТ 689216 відповідно до витягу з Єдиного реєстру довіреностей не видавалась та не була посвідчена жодним з нотаріусів.

У ході досудового розслідування, слідчим Голосіївського УП ГУ Національної поліції в м. Києві призначено судово-почеркознавчу експертизу почерку та підпису, зроблені від імені ОСОБА_2 в документах, які стали підставою для перереєстрації автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_3.

У межах кримінального провадження № 0002409, експертами Київського НДЕКЦ МВС України було проведено судову-почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи № 5153/5154/18-32 від 13 вересня 2018 року експертами встановлено, що підписи від імені ОСОБА_2 у графі «передав» у акті приймання-передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року; у графі «комітент (довірена особа) ОСОБА_2» у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року; у графі «місцезнаходження та реквізити сторін ОСОБА_2» у договорі комісії № 6200/17/000807 від 06 січня 2017 року, виконані не ОСОБА_2, а іншою особою.

Таким чином, під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0002409 від 28 березня 2017 встановлено, що ОСОБА_2 не підписував жодного договору та документу, що стали підставою для відчуження автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Touareg», д.н.з. НОМЕР_6.

Судом встановлено, що на теперішній час автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Touareg» має державний реєстраційний номер НОМЕР_7, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 від 06 липня 2017 року видане на ім'я ОСОБА_1, 20 вересня 1990 року народження.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору комісії та свідоцтва про реєстрацію автомобіля.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Вказаний висновок Верховного Суду сформульований у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 278/1025/19.

Таким чином, у випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 201/12569/16-ц

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику у його фактичне володіння.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 січня 2017 року укладеного між ТОВ «Прогрес Автотрейд-Київ» та ОСОБА_3 та свідоцтва про реєстрації транспортного засобу на ОСОБА_1 є неналежним способом захисту порушеного права, тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про витребування автомобіля.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Колегія суддів виходить з того, що судом встановлено, що спірний автомобіль вибув з фактичного володіння позивача за його волею, оскільки він був переданий разом із ключами та свідоцтвом про реєстрацію його знайомому ОСОБА_5 Між сторонами була укладена усна угода щодо купівлі-продажу автомобіля з помісячною виплатою його вартості. Подальші дії ОСОБА_5 щодо невиконання цієї угоди і несплату ним коштів, не спонукали позивача пред'явити до нього вимогу про витребування автомобіля.

Таким чином, саме позивач розпорядився належним йому автомобілем і прийняв рішення про передачу автомобіля у користування і володіння іншій особі без оформлення відповідного договору купівлі-продажу, тобто взяв на себе усі ризики щодо можливості неповернення автомобіля ОСОБА_5 у його володіння.

Разом із тим, втративши зв'язок із ОСОБА_5 і не отримавши від останнього автомобіль, позивач його не розшукував, не звертався до правоохоронних органів чи до суду із відповідними заявами з метою відновлення свого порушеного права на володіння автомобілем, автомобіль не оголошувався в розшук, на нього не накладався арешт. Саме така бездіяльність позивача майже протягом дев'яти місяців призвела до можливості відчуження автомобіля на користь ОСОБА_3 без його волі в січні 2017 року.

Звернувшись у березні 2017 року із завою до правоохоронних органів щодо неправомірного вибуття автомобіля із власності позивача, автомобіль також не був оголошений у розшук, на нього не накладався арешт, що призвело до можливості ще двічі його відчужити, в тому числі і відповідачці ОСОБА_1

Якщо власник неналежним чином поставився до вибору особи, якій він передав річ, у даній справі автомобіль передано ОСОБА_2 ОСОБА_5 у володіння та користування, він позбавляється права вимагати повернення речей від добросовісного набувача, але йому надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ. Власник майна ОСОБА_2 має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій добровільно передав транспортний засіб.

У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року справа № 761/44057/19

Таким чином, оскільки спірний автомобіль вибув з володіння власника - ОСОБА_2 за його волею, що не спростовано відповідними доказами, тому таке майно не підлягає витребуванню від добросовісного набувача на підставі віндикаційного позову.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном;

2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;

3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Оскільки останній набувач спірного автомобіля ОСОБА_1 набула право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу автомобіля від 06 липня 2017 року, а суд апеляційної інстанції встановив, що майно не є таким, що вибуло з володіння ОСОБА_2 поза його волею, колегія суддів дійшла висновку про неможливість витребування автомобіля від добросовісного набувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, що зазначені в апеляційних скаргах, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376 України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2022 року у даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 02 березня 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді: