Справа № 149/3224/22
Провадження № 22-ц/801/368/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Робак М. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 рокуСправа № 149/3224/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

за участю секретаря судового засідання Ковальчук О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_1 адвоката Вонсовича М.М., приватного виконавця Турського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу №149/3224/22 за матеріалами скарги ОСОБА_1 на постанову про скасування процесуального документу від 31 серпня 2022 року у виконавчому провадженні №57378649 та постанову про скасування виконавчого документу від 31 серпня 2022 року у виконавчому провадженні №57378662,

за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича на ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року, яка постановлена суддею Робак М.В. в Хмільницькому міськрайонному суді Вінницької області, повний текст складено 27 грудня 2022 року,

в с т а н о в и в :

В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулась в суд з зазначеною скаргою, яка мотивована тим, що на виконанні приватного виконавця Турського О.В. перебували виконавчі провадження №57378649 та 57378662 з примусового виконання виконавчих листів виданих Хмільницьким міськрайонним судом Вінницької області по справі №149/160/18 від 13 вересня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 боргу на користь ОСОБА_2 . У зв`язку з фактичним виконанням рішення суду, постановами приватного виконавця від 15 січня 2020 року закінчено виконавчі провадження.

31 серпня 2022 року приватним виконавцем скасовано постанови про закінчення вказаних вище виконавчих проваджень на підставі абз.17 п.10-2 розділу 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» та відновлено примусове виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області.

Скаржник вважає, що постанови приватного виконавця від 31 серпня 2022 року, якими скасовано постанови про закінчення виконавчих проваджень протиправними, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не наділяв на час відкриття виконавчого провадження приватного виконавця правом скасовувати власні постанови про закінчення виконавчого провадження, а внесенні зміни до нього, що вступили у законну силу від 25 серпня 2022 року, з урахуванням ст. 5 ЦК України, не підлягають застосуванню. Також вказує, що постанови приватного виконавця про закінчення виконавчого провадження у судовому порядку не скасовано, що передбачає Закон України «Про виконавче провадження».

Просила суд: визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Турського О.В. від 31 серпня 2022 року про скасування процесуального документу у виконавчому провадженні №57378649 про скасування документу «Постанова про закінчення виконавчого провадження» від 15 січня 2020 року.

Визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця Турського О.В. від 31 серпня 2022 року про скасування процесуального документу у виконавчому провадженні №57378662 про скасування документу «Постанова про закінчення виконавчого провадження» від 15 січня 2020 року.

Зобов`язати приватного виконавця Турського О.В. усунути порушення прав ОСОБА_1 шляхом скасування всіх обмежень накладених в межах виконавчих проваджень №57378649 та №57378662.

Стягнути з приватного виконавця Турського О.В. на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року скаргу задоволено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, приватний виконавець Турський О.В. подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального та матеріального права. Просив ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення приватного виконавця про скасування постанов про закінчення виконавчих проваджень узгоджується з приписами ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» та абз.18 пункту 10-2 розділу ХІІІ (Прикінцеві та Перехідні Положення) Закону України «Про виконавче провадження».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Вонсович М.М. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. Також зазначив, що розмір гонорару за надання правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції складає 5000 грн, яку він просив стягнути з приватного виконавця Турського О.В. на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Положеннями частин першої, другої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь, чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересована особа залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду заявник (боржник) ОСОБА_1 не зазначала відомостей про заінтересовану особу ОСОБА_2 , у той час як останній є стягувачем у виконавчому листі, за заявою якого ініціювалось відкриття виконавчого провадження, а суд першої інстанції вирішуючи питання про склад учасників справи за скаргою на дії приватного виконавця не залучив до участі у справі ОСОБА_2 та розглянув скаргу по суті.

Розгляд скарги на дії державного виконавця без залучення стягувача ОСОБА_2 є порушенням норм процесуального права.

Нормами Цивільного процесуального Кодексу не передбачено можливості залучити заінтересовану особу до участі у справі за скаргою на дії державного на стадії апеляційного розгляду.

Проте, за змістом розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» скарга на дії судових виконавців розглядається по суті шляхом постановлення ухвали, тому при її перевірці у апеляційному порядку апеляційний суд, визначаючи свої повноваження, повинен керуватись положеннями статей 375-378 ЦПК України, які містять термін «судове рішення», що включає й ухвали суду, зокрема ухвали, постановлені за наслідками розгляду скарг на дії або бездіяльність державних виконавців.

Отже, системний аналіз указаних норм процесуального права дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції не має повноваження на скасування ухвали суду першої інстанції, постановленої за наслідками розгляду скарги на дії державного або приватного виконавця, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвали, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, повинні бути розглянуті апеляційним судом з ухваленням відповідного рішення по суті.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 523/15202/18, провадження № 61-5461св20, від 02 грудня 2020 року у справі № 295/19747/14-ц, провадження № 61-20794св19, від 12 лютого 2020 року у справі № 426/5262/19, провадження № 61-20004св19, від 30 вересня 2020 року у справі № 344/5950/18, провадження № 61-13249св19 та постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 643/5556/14-ц, провадження № 61-11131сво19.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, про розгляд зазначеної скарги у відсутність незалученої заінтересованої особи стягувача ОСОБА_2 .

При цьому, апеляційним судом було направлено стягувачу ОСОБА_2 апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В., на яку ним подано відзив, в якому зазначив, що апеляційна скарга є незаконною та необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування оскаржуваної ухвали, то колегія суддів вважає їх безпідставними, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про задоволення скарги ОСОБА_1 , виходячи з наступного.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп).

У рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп Конституційний Суд України також надав роз`яснення порядку набрання чинності Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами. Зокрема, зазначається, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше, тобто діє правило Lex posterior derogat priori «наступний закон скасовує попередній».

Таким чином, єдиний орган конституційної юрисдикції фактично передбачив порядок подолання правових колізій шляхом застосування принципу, відповідно до якого новий закон скасовує положення закону, прийнятого раніше, якщо обидва ці закони регулюють аналогічні види правовідносин та містять суперечливі між собою положення. Важливим є те, що Конституційний Суд України використав поняття «прийняття акта», а не набрання чинності, оскільки бувають випадки суттєвого розходження в часі цих двох юридичних фактів стосовно однопредметних актів.

Отже, залежно від порядку набрання чинності нормативно-правового акта, може бути застосовано декілька способів його дії у часі. Зокрема, як зазначено у пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно-правового акта у час, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення та припинення спірних правовідносин.

У контексті застосування принципу незворотності дії закону у часі це означає, що у разі, якщо правовідносини стосовно реалізації певного права розпочато у період чинності нормативно-правового акта, за умови, що особа здійснила конкретні дії, що виражають її волевиявлення стосовно реалізації права (звернулась до суб`єкта владних повноважень, подала повний пакет документів тощо), то особа повинна мати можливість закінчити реалізацію відповідного права за тими нормами, що діяли на момент початку реалізації відповідного права, навіть якщо до завершення реалізації права вони втратили чинність.

Відповідно до абз. 18 п.10-2 розділу 13 «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» у період дії воєнного стану приватний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи, за умови наявності об`єктивних підстав, має право своєю постановою скасувати постанову чи інший процесуальний документ (або їх частину), винесені ним у виконавчому провадженні.

Вказані зміни набули законної сили 25 серпня 2022 року, та не були чинними на момент виникнення та закінчення правовідносин (винесення постанови про закінчення виконавчого провадження).

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки відкриття виконавчих проваджень №57378649 та №57378662 і закінчення їх відповідними постановами від 15 січня 2020 року в цих виконавчих провадженнях відбулось, коли вказані зміни до абз. 18 п.10-2 розділу 13 «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» не були чинними, а тому у приватного виконавця відсутні правові підстави для скасування процесуальних документів.

Крім того, як встановлено судом, на виконання рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто визначену рішенням суду суму боргу та кошти перераховано стягувачеві, що стало підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 27 жовтня 2020 року (справа №149/133/20) за позовом ОСОБА_1 визнано недійсними електронні торги з реалізації арештованого майна - права оренди земельних ділянок.

На даний час кошти ОСОБА_2 , отримані внаслідок продажу арештованого майна, не повернуто, про що в судовому засіданні зазначив приватний виконавець. Отже, на даний час рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу вважається виконаним.

Отже, є безпідставним доводи приватного виконавця, що електронні торги на яких було реалізовано арештоване майно, належне боржнику ОСОБА_1 , визнано недійсними, є підставою для скасування приватним виконавцем власного процесуального документу.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 15 січня 2020 року ВП №57378649 та постанова про закінчення виконавчого провадження від 15 січня 2020 року ВП №57378662, не оскаржувались сторонами виконавчого провадження у порядок та строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення скарги є законними і обґрунтованими.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

В суді першої інстанції інтереси боржника ОСОБА_1 представляв адвокат Вонсович М.М.

З матеріалів справи вбачається, що згідно договору про надання правової допомоги №54/22-цс від 06 вересня 2022 року та рахунку від 06 вересня 2022 року ОСОБА_1 оплатила за надання професійної правничої допомоги 12000 грн, що підтверджується квитанцією від 09 вересня 2022 року.

Оскільки скаргу ОСОБА_1 було задоволено повністю, з урахуванням складності справи та обсягу необхідних послуг, наданих адвокатом, час, витрачений адвокатом на надання відповідних послуг, колегія суддів погоджується, що розмір присуджених до стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в сумі 12000 грн відповідає критеріям дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Вонсович М.М. зазначив, щорозмір гонорару за надання правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції складає 5000 грн.На підтвердження судових витрат надано додаткову угоду №1 від 19 січня 2023 року до договору про надання правової допомоги №54/22-цс від 06 вересня 2022 року, згідно якої гонорар адвоката складає 5000 грн та квитанцію про сплату ОСОБА_1 адвокату Вонсовичу М.М. 5000 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського О.В. на користь ОСОБА_1 5000 грн за надання правничої допомоги.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Турського Олександра Віталійовича на користь ОСОБА_1 5000 гривень за надання правничої допомоги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.