Номер провадження: 22-ц/813/3905/23 Головуючий у 1-й інстанції: Смирнов В.В.
Єдиний унікальний номер судової справи:501/2332/21 Доповідач Базіль Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) - Базіль Л.В.,

суддів: Воронцової Л.П.

Полікарпової О.М.,

секретар Куріньова Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Котика Федора Івановича, який діє від імені ОСОБА_1 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді

Смирнова В.В. у справі №501/2332/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, про усунення перешкод в здійсненні права власності на квартиру, шляхом виселення та стягнення плати за користування житлом

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся в Іллічівський міський суд Одеської області з позовом, у якому просив усунути йому перешкоди в здійсненні прав власності на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом та виселення з вказаної квартири ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 плату за користування вказаною квартирою в розмірі 5500,00 грн, щомісячно починаючи з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири; зобов`язати ОСОБА_2 самостійно вносити плату за комунальні послуги, що надаються за адресою квартири

АДРЕСА_1 з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї вказаної квартири; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати по справі.

Позов обґрунтовано тим, що квартира

АДРЕСА_1 на праві власності належала ОСОБА_5 . З грудня 2001 року в указаній квартирі проживав та був зареєстрований її син - ОСОБА_6 , а в 2009 році у зв`язку з укладенням шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище- ОСОБА_2 ), остання вселилась в указану квартиру в якості члена сім`ї свого чоловіка, залишаючись зареєстрованою в трикімнатній квартирі; АДРЕСА_2 , власником 1/5 частини якої вона є. В шлюбі народились діти ОСОБА_3 , 2009 року народження та ОСОБА_4 ,2013 року народження, які за фактом народження були зареєстровані за місцем реєстрації батька.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 , син власниці квартири помер.

Рішенням Іллічівського міського суду від 02.04.2019 року у справі №501/2010/18 було задоволено позов ОСОБА_5 про визнання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування спірною квартирою та було виселено з квартири ОСОБА_2 разом з її дітьми. 11.02.2020 року вказане рішення суду було скасовано Одеським апеляційним судом, постанова якого залишена без змін постановою Верховного Суду від 03.02.2021 року. Судові рішення мотивовані тим, що правомірність користування житлом ОСОБА_2 та її малолітніх дітей базується на наданій згоді власника квартири, а тому смерть колишнього члена сім`ї власника квартири не є підставою для виселення членів його сім`ї.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 (власниця квартири) померла.

Позивач зазначав, що після смерті ОСОБА_5 за заповітом він успадкував спірну квартиру та 14.01.2021 року отримав свідоцтво про право власності на спадщину на квартиру, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав 14.01.2021 року, номер запису 40110787. А тому вважає, що підстави за яких апеляційний суд у справі №501/2010/18 відмовив у виселенні відповідачів відпали, оскільки він не був членом сім`ї ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_5 , не являється членом сім`ї ОСОБА_2 та її дітей, згоди на їх вселення та проживання в квартирі не надав, а відтак підлягають усуненню перешкоди в здійсненні ним прав власності на спірну квартиру, шляхом виселення відповідачів.

На його пропозицію відповідачці укласти строковий договір оренди спірної квартири на умовах, що викладені в проекті договору, який вона отримала 15.05.2021 року відповідачка не вчинила будь-яких дій з укладення цього договору чи обговорення його умов. На його усну пропозицію отримати від нього еквівалент 10000 доларів США з умовою добровільного звільнення нею квартири, відповідачка також відмовилась.

Посилаючись на те, що він є законним власником квартири, а проживання в двокімнатній квартирі сторонніх для власника осіб та реєстрація в ній неповнолітніх дітей унеможливлює фактичне використання квартири власником чи будь яке інше розпорядження нею, а відтак право власності позивача є істотно порушеним, а тому просить задовольнити заявлені ним вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

19 вересня 2022 року рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому відсутні правові підстави для їх задоволення.

Суд вказав, що при позбавленні відповідачки та її малолітніх дітей права користуванням житлом, виселення їх із спірної квартири не буде дотриманий розумний баланс між інтересами позивача (який не довів необхідності виселення) та ОСОБА_2 , яка протягом тривалого часу проживає в спірному житлі, а і її малолітні діти проживають та користуються цим житлом з моменту свого народження.

Узагальнені доводи апеляційної скарги та зміст наведених у ній вимог.

ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Котик Ф.І. в поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення Іллічівського міського суду від 19 вересня 2022 року в повному обсязі, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі:

-усунути перешкоди в здійсненні прав власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання такими, що втратили право користування житлом та виселення з вказаної квартири ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 плату за користування квартирою АДРЕСА_1 в розмірі 5500,00 грн щомісячно починаючи з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири

АДРЕСА_1 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 самостійно вносити плату за комунальні послуги, що надаються за адресою квартири

АДРЕСА_1 з 15.01.2021 року до дня фактичного звільнення нею разом з членами її сім`ї квартири АДРЕСА_1 ;

-стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати по справі: судовий збір 1816 грн. та 2724 грн., витрати на надання правової допомоги адвокатом - 8100 грн, витрати на послуги з надання висновку спеціаліста - 3500,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм процесуального права, що мало місце своїм наслідком невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Вважає, що суд безпідставно позбавив його судового захисту, помилково не застосував до спірних правовідносин норми статей 319,391,405 ЦК України щодо захисту права власності та не врахував, що з припиненням права власності ОСОБА_5 на спірну квартиру у зв`язку з її смертю, припинилось і право користування квартирою у членів її сім`ї. Вказує про те, що позивач є належним власником квартири. Проживання в двокімнатній квартирі сторонніх для власника осіб та реєстрація в ній неповнолітніх дітей унеможливлює фактичне використання квартири власником чи будь-яке інше розпорядження нею, а відтак право власності позивача є істотно порушеним. Вважає, що виселення відповідачів на підставі судового рішення є необхідним для захисту прав власності позивача, який в інший спосіб не може захистити своє право на користування та розпорядження квартирою.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Вказує на те, що відповідачка є власником 1/5 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , в якій зареєстрована та право користування якою мають і її діти.

Позиція інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2022 року без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції зробив правильні висновки по суті вирішеного спору, з огляду на пропорційність застосування такого крайнього заходу як виселення меті, яка ставиться.

Звертає увагу, що вона своєчасно оплачує комунальні послуги, що надаються за адресою квартири, а тому ніяким чином не порушує права позивача в цій частині.

Вказує на те, що вона з дітьми тривалий час проживає в спірній квартирі, позивач же набув право власності в порядку спадкування за заповітом, забезпечений житлом, а тому вважає, що при вирішенні питання її виселення разом з дітьми повинно досліджуватися і питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачки та її дітей, зокрема, чи є втручання у право відповідачів пропорційним до поставленої законної мети. Звертає увагу на те, що її покійний чоловік ОСОБА_6 , 23.12.2005 року перерахував ОСОБА_5 100000,00 доларів США, що підтверджується довідкою АБ "Південний", в обмін на що вона обіцяла йому та його родинні ніколи не перешкоджати проживати в спірній квартирі.

Позивачу ж, крім спірної квартири також належать на праві власності :

-двокімнатна квартира

АДРЕСА_4 ; 1/2 частка двокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_5 ; двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_6 ; житловий будинок за адресою:

АДРЕСА_7 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, номер інформаційної довідки 274097390.

Апеляційний розгляд справи.

Уповноважений представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Котик Ф.І. в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав з підстав в ній викладених, просив скаргу задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи не з`явилась, направила суду заяву, в якій просить справу №501/2332/21 розглядати за її відсутності.

Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Чорноморської міської ради свого уповноваженого представника, незважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не направив, причини неявки суду не повідомив, заяв чи то клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідачки, представника органу опіки та піклування за наявними в ній матеріалами.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ дійшов висновку про те, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Обставини справи.

Судовим розглядом встановлено, що попереднім власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_5 відповідно до свідоцтва про право власності на майно від 26.08.2003 року (а.с.10-13).

24.07.2009 року відповідачка ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) уклала шлюб з ОСОБА_6 (сином ОСОБА_5 ) (а.с.16) та зі згоди останньої вселилась до спірної квартири, де проживає і наразі, без реєстрації місця проживання.

Під час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6 народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.17,18), зареєстрованим місцем проживання дітей є адреса: АДРЕСА_1 .

Отже відповідачка вселилась, проживає в зазначеній квартирі разом зі своїми малолітніми дітьми за згодою колишнього власника.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 (батько дітей та син ОСОБА_5 ) помер (а.с.19).

У липні 2018 року ОСОБА_5 вимагала усунути їй перешкоди в здійсненні права власності (справа №501/2010/18), шляхом визнання ОСОБА_2 та її малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловою площею та виселення, однак постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 03 лютого 2021 року їй (правонаступнику ОСОБА_1 ) відмовлено, зокрема і з тих підстав, що виселення відповідачів не відповідає критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_5 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 14.01.2021 року ОСОБА_1 прийняв спадщину після померлої ОСОБА_5 у вигляді квартири АДРЕСА_1 (а.с.14-15).

Судовим розглядом також встановлено, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за позивачем ОСОБА_1 зареєстроване на праві власності, окрім спірної квартири, інше нерухоме майно (а.с.97-102).

Відповідно до довідки комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації Чорноморської міської ради Одеської області наявної в матеріалах справи, ОСОБА_2 станом на 29.12.2012 року мала на праві власності 1/5 частку в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.25).

Відомості про площу вказаної квартири, актуальної інформації щодо прописаних осіб на вказаній площі матеріали справи не містять.

Ураховуючи наведене, колегія суддів, діючи в межах доводів апеляційної скарги та перевіряючи фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, перевіряючи обставини справи їх встановленням, витребувала із Центру надання адміністративних послуг у

м. Чорноморську, актуальну інформацію про те, чи зареєстровані за ОСОБА_2 об`єкти нерухомого майна на праві власності, у разі наявності інформації про факт реєстрації за ОСОБА_2 нерухомого майна, надати відомості щодо площі такого майна, а також вказати осіб, які зареєстровані в ньому.

Згідно отриманої відповіді від 27.01.2023 року, відповідно до реєстру Чорноморської міської територіальної громади ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 26.09.1990 року, окрім відповідачки за вказаною адресою прописано ще 14 осіб. Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомості з реєстру прав власності на вищевказану квартиру станом на 27.01.2023 рік відсутні.

За висновком виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області як органу опіки та піклування від 26.05.2022 року є недоцільним виселення ОСОБА_2 та її малолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Висновок мотивовано тим, що чинне законодавство України (Закон України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей",Сімейний Кодекс України,Закон України "Про охорону дитинства") вимагає здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей, забороняє зменшення житлової площі або погіршення умов проживання дітей. Кожній дитині гарантується захист гідності та найкраще забезпечення її інтересів, а тому з урахуванням зазначених положень законодавства, а також того, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є інвалідом дитинства з відповідним діагнозом та потребує постійного лікування та догляду, зважаючи на те, що діти мешкають у квартирі з народження, для них створено всі умови для виховання, лікування, життя та розвитку, для них ця квартира є звичайним середовищем, де є все необхідне для їх гармонійного розвитку, виховання та проживання, відсутність в реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей щодо належності відповідачці прав власності на нерухоме майно, орган опіки та піклування вважав недоцільним виселення відповідачів з квартири. (а.с.183).

Таким чином спір виник між новим власником квартири та відповідачкою, яка вселилась в дану квартиру зі згоди попереднього власника і продовжує нею користуватися разом зі своїми малолітніми дітьми, які користуються цією квартирою з моменту свого народження.

Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі- Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року в справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) сформулювала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року в справі 569/4373/16 вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Разом з тим, оскільки права позивача, як власника квартири, захищені як статтею Першою протоколу Конвенції, де об`єднані всі права фізичної особи, що містять майнову цінність так і нормами національного законодавства, зокрема, ст.ст. 317,319 ЦК України, де закладено принцип вільного володіння майном, та враховуючи, що позивач, як власник житла, не має нести непропорційний та надмірний тягар, тому завданням суду є з`ясування обставин щодо пропорційності інтересів власника та іншого приватного інтересу відповідача та її неповнолітніх дітей на користування спірною квартирою.

Отже визначальним для правильного вирішення цієї справи в межах заявлених позовних вимог є доведеність пропорційності крайнього ступеня втручання у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР, які позивачем не зазначені.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі з 2009 року, її малолітні діти проживають та зареєстровані в квартирі з часу свого народження (2009,2013 р.) за згодою попереднього власника квартири - свекруху відповідачки та баби дітей. При цьому іншого житла діти не мають.

Таким чином, відповідачка разом зі своїми дітьми відкрито та довгий час користуються цією квартирою, несе витрати по її утриманню (здійснює оплату комунальних послуг), донька відповідачки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 є особою із інвалідністю та потребує постійного лікування і догляду.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, обґрунтовано виходив з того, що відповідачі проживають у спірній квартирі правомірно, зі згоди попереднього власника квартири, діти іншого житла не мають і втручання у право дітей на житло шляхом їх виселення не буде пропорційним.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції правильними, оскільки при виселені відповідачів із спірної квартири не буде дотримано розумного балансу між інтересами позивача, який не довів необхідності виселення відповідачів, та інтересами відповідачів, які протягом тривалого часу користуються спірним житлом.

Сам по собі факт проживання відповідачів у спірній квартирі не є достатньою підставою для задоволення позову.

Апеляційний суд не бере до уваги посилання позивача на те, що відповідачка його вимоги щодо укладення договору оренди спірної квартири відхилила, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка 15.05.2021 року отримала саме пропозицію про укладення договору найму, договір найму житла від 01.06.2021 року, оскільки опис вкладу такого поштового відправлення відсутній.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що відповідачка має у власності 1/5 частку квартири та саме батьки зобов`язані забезпечувати своїх дітей житлом, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки судом такий обов`язок на третю особу не покладався, мати дітей діє виключно в їх інтересах, захищаючи право дітей на житло.

Із довідки начальника ЖЕД №3 від 26.01.2023 року, наданої під час апеляційного розгляду справи адвокатом Котик Ф.І. та прийнятої апеляційним судом з метою встановлення усіх обставин, що мають значення для справи, слідує, що квартира АДРЕСА_2 має загальну площу 64,9 кв.м, житлова площа - 37,5 кв.м., а отже розмір площі який належить відповідачці відповідно її розміру частки у власності становить відповідно 13 кв.м. та

7,4 кв.м., окрім відповідачки на вказаній площі прописано 14 осіб. За вказаних обставин, зважаючи на те, що з часу набуття відповідачкою такого майна

(1990 р.) її життєві обставини змінились (наявність двох малолітніх дітей, яких відповідачка утримує одноособово), відсутність відомостей щодо придатності вказаного житла для проживання дітей, апеляційний суд дійшов висновку про те, що належність у відповідачки 1/5 частки в зазначеному майні не свідчить про наявність підстав для її виселення разом з її малолітніми дітьми до вказаного житла.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист від такого втручання або посягання (ст.16 Конвенції ООН про права дитини).

Умови проживання малолітньої дитини повинні бути безпечними та відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Таким чином, законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст.8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вирішуючи спір та встановивши, що відповідачка ОСОБА_2 вселилася в квартиру та проживала в ній разом зі своїми малолітніми дітьми з дозволу попереднього власника житла ОСОБА_5 , дійшов правильного висновку про те, що відповідачка користуючись житлом на законних підставах мала обґрунтовані очікування на подальше користування цим житлом, а тому при її виселенні разом з малолітніми дітьми із спірної квартири не буде дотриманий розумний баланс між інтересами сторін.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції і щодо відсутності правових підстав для стягнення з відповідачки плати за користування квартирою, оскільки відсутні докази узгодження між сторонами таких умов.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, не містить нових фактів та засобів доказування, а тому відхиляються апеляційним судом в повному обсязі.

Надані представником позивача, адвокатом Котик Ф.І. довідки про доходи ОСОБА_1 , ОСОБА_13 , копія свідоцтва про одруження

ОСОБА_1 від 05 липня 2012 року апеляційним судом не досліджуються, оскільки такі обставини не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишеним без змін.

Повний текст постанови складено 17.02.2023 року.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Котика Федора Івановича, який діє від імені ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Головуючий Л.В. Базіль

Судді: Л.П. Воронцова

О.М. Полікарпова