ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м.Суми

Справа №591/8734/21

Номер провадження 22-ц/816/187/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2022 року в складі судді Клименко А.Я., ухваленого в м. Суми, -

в с т а н о в и в :

03 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 15907,63 грн витрат з оплати житлово-комунальних послуг. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Заявниця належним чином утримує житло, за період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року всього сплатила за комунальні послуги 31815,27 грн. Відповідач зареєстрований у квартирі, проте не бере участь в утриманні квартири, тобто заявниця сплатила за ОСОБА_2 15907,63 грн, які позивачка просить стягнути на свою користь.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину понесених витрат з оплати житлово-комунальних послуг в розмірі 15907,63 грн, а також 908 грн судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував, що з серпня 2020 року відповідач не проживає у квартирі і не має до неї доступу. У квартирі також зареєстрований та проживає 12-річний син сторін, тобто платежі розраховані на трьох осіб, а не на двох. Зазначає, що за усною домовленістю з позивачкою квартира була повністю передана їй у користування, вона погодилась самостійно утримувати житло, а відповідач винаймав житло. Крім того, звертає увагу, що 07 серпня 2020 року набрало законної сили рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами, тобто до вказаної дати витрати сторін по утриманню квартири були спільними. Після розірвання шлюбу можуть ураховуватися лише ті комунальні витрати, які не розраховуються за показниками лічильника, тобто, на думку відповідача, за період з 07 серпня 2020 року по жовтень 2021 року загальна сума таких витрат має становити 11247,18 грн, а 50% - 5623,59 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказує, що надані відповідачем квитанції, які містяться в матеріалах справи, не є витратами з оплати житлово-комунальних послуг, а є сплаченими аліментами. Факт непроживання відповідача у квартирі з грудня 2019 року підтверджується відповідною довідкою, а також змістом позову про розірвання шлюбу, поданого у січні 2020 року, у якому ОСОБА_2 підтвердив, що не проживає з позивачкою з кінця 2019 року. Жодних домовленостей між сторонами про самостійне утримання заявницею квартири не було досягнуто.

На підставі ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 серпня 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули у спільну часткову власність по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 13-14, 15).

На момент набуття у власність зазначеної квартири сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 31 січня 2020 року у цивільні справі № 591/487/20 розірвано. Рішення набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Зокрема рішенням суду встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 2010 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 , проте на час ухвалення судового рішення шлюбні відносини між сторонами припинені і сім`я фактично розпалася, сторони не підтримують сімейних відносин, перспективи поновлення сімейних відносин відсутні.

За адресою розташування вказаної квартири надаються наступні комунальні послуги: опалення, квартплата, захоронення і вивезення твердих побутових відходів, водопостачання (гаряча і холодна вода), водовідведення, розподіл газу, газопостачання, домофон, електроенергія, внески за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії, повірка лічильників (т. 1 а.с. 20-21, 22-23, 24, 25, ).

За період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року ОСОБА_1 всього сплатила за житлово-комунальні послуги 31815,27 грн (т. 1 а.с. 27-202).

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 13 грудня 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка, відповідач та їх син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 2 а.с. 35).

Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання підтверджується, що ОСОБА_2 станом на 21 грудня 2021 року проживає з дружиною ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 (т. 2 а.с. 36-37).

17 листопада 2021 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 вимогу від 12 листопада 2021 року про сплату 50% витрат за житлово-комунальні послуги за період з листопада 2019 року по 31 жовтня 2021 року у сумі 14457,79 грн (т. 1 а.с. 18, 19).

У листі від 24 грудня 2021 року, який ОСОБА_1 надсилала на адресу ОСОБА_2 , позивачка зазначала, що відповідач у жовтні 2019 року покинув сім`ю, оскільки вирішив жити окремо за іншою адресою (т. 1 а.с. 248-249).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, як співвласниця квартири, належним чином утримує свою частку житла, а також частку квартири, належну відповідачу, який у ній зареєстрований, проте з жовтня 2019 року участі в утриманні житла не приймає, за комунальні послуги не сплачує. При цьому, суд вказав, що оплата за отриману теплову енергію (централізоване опалення) та квартирна плата з обслуговування багатоквартирного будинку нараховується згідно площі квартири незалежно від фактичного у ній проживання її власників. Всі інші платежі, зокрема, використання холодної, гарячої води, природного газу, електричної енергії здійснюються відповідно до нарахованих показів встановлених в квартирі лічильників.

Доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку по оплаті житлово-комунальних послуг у зв`язку з не проживанням у квартирі з серпня 2020 року та не споживання цих послуг місцевий суд відхилив, оскільки кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги в частині стягнення половини витрат на утримання спільного житла в розмірі 15907,63 грн позивачкою доведені та підлягають задоволенню.

Проте повністю з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може з наступних підстав.

Так, обов`язок відповідача нести витрати по утриманню належної йому на праві власності 1/2 частини квартири у даній справі є доведеним. Незважаючи на незгоду відповідача з ухваленим судовим рішенням у повному обсязі, в апеляційний скарзі містяться доводи, які свідчать про часткове визнання позовних вимог на суму 5623,59 грн, тобто половини від суми витрат за виключенням оплати послуг, які розраховуються за показниками лічильників за період з 07 серпня 2020 року по жовтень 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення оспорюваних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України).

Отже, кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги ? регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Отже, щоб встановити порядок користування квартирою співвласники мають право укласти договір, в якому виділити у користування окремі кімнати та розподілити між собою права та обов`язки. У випадку, коли співвласники не досягли згоди щодо порядку користування квартирою, існує можливість звернутися з відповідним позовом до суду.

Оскільки між сторонами не визначений порядок користування належною їм квартирою, ОСОБА_2 є співвласником квартири і його частка становить 1/2, тому відповідно до закону він зобов`язаний оплачувати 1/2 частину витрат на житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачкою за період з жовтня 2019 року по жовтень 2021 року всього сплачено за житлово-комунальні послуги 31815,27 грн. При цьому відповідач не брав участь у вказаних витратах.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, заявниця посилалась на те, що відповідач у квартирі не проживає саме з жовтня 2019 року, проте відповідач не погоджується з даними твердженнями, зазначаючи, що не проживає у квартирі з серпня 2020 року, тобто дане питання є спірним у даній справі і підлягає доказуванню.

Як зазначалось вище, у цивільні справі № 591/487/20 про розірвання шлюбу місцевий суд встановив, що сторони на день ухвалення судового рішення, тобто станом на 27 березня 2020 року, припинили сімейні відносини, сім`я розпалась. Позов у цивільній справі № 591/487/20 ОСОБА_2 подано у січні 2020 року, а у позовній заяві зазначено, що сторони разом не проживають, проте не зазначено з якого саме часу.

Доданий до відзиву на апеляційну скаргу Акт КП «Сумитеплоенергоцентраль» СМР від 09 листопада 2021 року, у якому вказано, що мешканці будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підтверджують факт непроживання ОСОБА_2 у квартирі № 43 з грудня 2019 року, колегія суддів як письмовий доказ до уваги не приймає, оскільки зазначений документ позивачка не подавала до суду першої інстанції, а доказів неможливості його неподання місцевому суду з причин, що об`єктивно не залежали від заявниці, суду апеляційної інстанції не надано.

За вказаних вище обставин колегія суддів апеляційного суду вважає доведеною обставину непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 з серпня 2020 року, тобто з моменту набрання судовим рішенням про розірвання шлюбу законної сили, на чому наполягає відповідач. Інших доказів, які б підтверджували факт непроживання відповідача з жовтня 2019 року по липень 2020 року матеріали справи не містять.

Таким чином, за період з серпня 2020 року по жовтень 2021 року ОСОБА_2 мав обов`язок нести 50% від витрат за житлово-комунальні послуги, проте лише ті, які пов`язані з утриманням належної йому частки майна, оскільки решту послуг відповідач не споживав, а саме: опалення, квартплата та внески за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії. До серпня 2020 року понесені позивачкою витрати за всі житлово-комунальні послуги вважаються витратами подружжя ОСОБА_2 та компенсації не підлягають.

Як вбачається з розрахунків сплачених комунальних послуг (т. 1 а.с. 26) та підтверджується відповідними квитанціями за період з серпня 2020 року по жовтень 2021 року витрати на опалення всього склали 5331,17 грн, витрати за квартплату - 2553,50 грн, внески за обслуговування вузлів комерційного обліку теплової енергії - 420 грн, а всього витрат - 8304,67 грн, 50% від яких становить 4152,33 грн та підлягає стягненню з ОСОБА_2 .

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про задоволення в повному обсязі позовних вимог про компенсацію половини вартості витрат за житлово-комунальні послуги, а тому рішення суду на підставі п. 1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позову (на 26 %) сплачений відповідачем судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає компенсації за рахунок позивача у сумі 1007 грн 88 коп., враховуючи вірну суму судового збору за апеляційний розгляд 1362 грн.

Сплачений позивачем судовий збір в суді першої інстанції підлягає компенсації за рахунок відповідача в розмірі 236 грн 08 коп. (908 грн * 26 %).

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 24 листопада 2022 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати з оплати житлово-комунальних послуг за період з серпня 2020 року по жовтень 2021 року в сумі 4152 грн 33 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 236 грн 08 коп., сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1007 грн 88 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина