Справа № 159/4619/22
Провадження № 2/159/249/23
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого судді Шишиліна О.Г. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом: ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору та повернення коштів,-

ВСТАНОВИВ

В листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання припиненим кредитного договору у зв`язку з належним виконанням зобов`язань, посилаючись на те, що 12.03.2015 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №б/н, за умовами котрого він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Договір укладено у формі анкеті-заяви, будь-яких тарифів додатків до договору він не підписував. На підставі кредитного договору отримав дві платіжні картки, при відкритті карткового рахунку встановлено кредитний ліміт 2000 гривень. Картковим рахунком користувався з 13.01.2015 року по 01.10.2020 року. Станом на 02.08.2020 року за ним рахувалась заборгованість 12565,97 гривень. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2021 року, ухваленим у справі №159/216/21 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в задоволені позову відмовлено. Як встановлено судом сума використаного кредиту становить 66579,66 гривень, тоді як на погашення кредиту ним внесені кошти в сумі 73019,64 гривень. Таким чином, судовим рішенням встановлено правові підстави припинення між ним та відповідачем кредитних відносин та обставини виконання ним зобов`язань по кредитних відносинах перед відповідачем. А також встановлено суму коштів, яку він переплатив банку. Оскільки він виконав свої зобов`язання за кредитним договором, то зобов`язання за кредитним договором є припиненими, а відповідач натомість повинен повернути зайво сплачені кошти в сумі 6439,98 гривень. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати припиненим кредитний договір від 12.03.2015 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з належним виконанням зобов`язань та зобов`язати відповідача повернути кошти в сумі 6439,98 гривень. Стягнути з відповідача на його користь судові витрати в сумі 998,40 гривень.

У встановлений ЦПК України строк АТ КБ «ПриватБанк» подав відзив на позовну заяву,в якому заперечував проти позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що з виписки про рух коштів по картковому кредитному рахунку, можна встановити, що ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитним договором сплачено кошти на загальну суму 48851,51 гривень. Вказана сума є значно меншою, ніж сума коштів, яка отримана позивачем в кредит і яка згідно рішення суду складає 66579,66 гривень. Позовна вимога про покладення на Банк обов`язку повернути кошти в сумі 6439,98 гривень, не є належним способом захисту прав і інтересів позивача. Отже , підстави для покладення на Банк обов`язку повернути кошти у вказаній сумі відсутні. Позовні вимоги про визнання припиненим кредитного договору не підлягають задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим. Отже в задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі.

Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 18.11.2022 року, призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб.

У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

До статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21).

За правилами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом становлено, що 12 березня 2015 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Договір укладено у формі анкети-заяви, в якій ОСОБА_1 своїм підписом засвідчив, що заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Будь-яких тарифів, договорів чи додатків до них він не підписував.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 на підставі кредитного договору від 12.03.2015 року отримав дві платіжні картки: 13.10.2014 року терміном дії до 09.2018 року ( НОМЕР_1 ), 28.09.2016 року терміном дії до 05.2020 року ( НОМЕР_2 ). Банком при відкритті карткового рахунку встановлено кредитний ліміт 2000 гривень, який з 02.08.2018 року зменшено до 0 гривні.

За розрахунком Банку станом на 02.12.2020 року заборгованість за тілом кредиту становила 12565,97 гривень.

Із наданої позивачем виписки по рахунку вбачається, що за період з 13.10.2015 року по 01.10.2020 року, здійснювалося погашення заборгованих коштів шляхом поповнення картки готівкою на загальну суму 73019,64 гривні. Таким чином, кредит погашено на загальну суму 73019.64 гривні.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року в задоволені позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Суд дійшов висновку що з урахуванням наведеного банком не доведено наявності у відповідача перед позивачем заборгованості по відсоткам та пені за кредитним договором у заявленому розмірі. Заявлена до стягнення сума боргу утворилась за рахунок самостійного списання Банком відсотків та пені, що не відповідає умовам кредитування, а тому сплачені відповідачем кошти слід зарахувати по погашення тіла кредиту, що свідчитиме про відсутність боргу у ОСОБА_1 , оскільки коштів внесено більше, ніж сума використаного кредиту.

Постановою Волинського апеляційного суду від 29 червня 2021 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2021 року в даній справі залишено без змін.

Предметом позову в даній справі є визнання припиненим кредитного договору №б/н від 12.03.2015 року та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» та повернення у зв`язку з належним виконанням зобов`язань коштів у сумі 6439,98 грн.

Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21).

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Отже, позовна вимога про визнання припиненим кредитного договору не може бути задоволена з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту.

Щодо повернення грошових коштів, слід зазначити, що позивач в позовній заяві правову підставу повернення грошових коштів в сумі 6439,98 грн. вказує як переплачених по кредитному договору.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Отже, банк, вважаючи, що позивач має прострочення виконання основного зобов`язання за кредитним договором, звернувшись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості використав право повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку Справа 159/216/21 (за клопотанням відповідача витребувана та досліджена)

Як зазначалося вище, Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24.03.2021р. у зазначеній справі встановлено, що позивач на повернення кредиту сплатив 73019,64 грн., а сума використаного кредиту склала 66579,66 грн., що стало підставою відмови у задоволенні банку вимог про стягнення кредиту за договором. Таким чином, за своєю правовою природою зазначеним рішенням, яке набрало законної сили встановлено переплату позивачем по кредиту суму 6439,98 грн.

Таким чином, на підставі викладеного суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 6439,98 грн., як надмірно сплачених коштів є доведеними у встановленому порядку належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшов ВС у Постанові від 24 червня 2021 року, справа № 640/10263/19 вказавши, що суди попередніх інстанцій правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Аналіз вказаної правової норми дає можливість суду дійти до висновків, що у зв`язку із задоволенням позовних вимог майнового характеру у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн., необхідно стягнути з відповідача.

З огляду на наведене, керуючись статтями 2,12, 13, 76-79,81,82,141,258,259, 263-265, 268,273, 274, 277-279, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) 6439,98 грн. надмірно сплачених коштів та судовий збір 992,40 грн..

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його повного складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_4 виданий 29.08.2014 року Ковельським РВ УДМС України у Волинській області, РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1

Відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , МФО №305299, адреса: м.Київ, вул.Грушевського,1Д.

Повний текст рішення складено 22.02.2023р.

Головуючий:О. Г. ШИШИЛІН