ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

15 лютого 2023 року

м. Харків

справа № 953/6821/21

провадження № 22-ц/818/106/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2021 року, постановлене під головуванням судді Бородіної Н.М.,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2021 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 63,9 кв. м, житловою площею 40,3 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 7228 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; відповідач зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято відзив на позовну заяву, а отже не враховано ті обставини, які мають важливе значення для правильного вирішення справи, також не взяті до уваги докази, які спростовують позицію позивача та покази свідків з боку відповідачки; крім того судом першої інстанції не звернено уваги, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивач спірну квартиру не вважає спільною сумісною власністю, а тому для нього діють загальні норми, що регулюють застосування строків позовної давності з часу коли він дізнався про порушення його прав, тобто з дня підписання договору купівлі-продажу спірної квартири, даний факт був відображений у відзиві на позовну заяву, яку судом першої інстанції безпідставно було повернуто відповідачці. Вважає, що суд першої інстанції провів розгляд справи не прийнявши та не обґрунтувавши всі доводи та докази з боку відповідачки по справі, чим порушив вимоги чинного законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 продав квартиру, яка була його особистою власністю за 762120 грн та в той же день придбав спірну квартиру за суму 722800 грн, зазначені обставини свідчить що вказана квартира набута за рахунок особистих коштів позивача, тому є його особистою приватною власністю. Незазначення у договорі, що квартира придбана за особисті кошти позивача, не є підставою вважати її спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.08.2011 року. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21.12.2020 року шлюб між сторонами розірвано(а.с.8).

Від шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі договору дарування від 21.08.1993 року ОСОБА_1 на праві особистої власності належила квартира АДРЕСА_2 (а.с. 11).

Зазначена квартира була продана за договором купівлі-продажу від 26.05.2017 р. за 762120 грн, що еквівалентно 29000 дол. США (п.4 договору). Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Петриченко О.О.(а.с.12).

В той же день 26.05.2017 р. між ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , як продавцями та ОСОБА_1 як покупцем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полтєвою І.О.(а.с.13-14).

Зі змісту договору купівлі- продажу вбачається, що квартира придбана за 722 800 грн (п.4 договору)(а.с.13).

З копії довідки про реєстрацію місця проживання убачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10).

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб- платників про виплачені доходи та утримання податків вбачається, що дохід ОСОБА_2 , за вирахуванням податків, склав у 2015 році - 33 185,52 грн, у 2016 році - 17 378,59 грн, у 2017р. за 1 квартал - 22 217,99 грн(а.с.29).

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що він із відповідачкою перебував у шлюбі, який розірваний у 2020 р. За час перебування у шлюбу ним придбана спірна квартира за його особисті кошти. А саме за кошти, отримані від продажу належної йому до шлюбу квартири АДРЕСА_2 . Інших коштів у нього із дружиною не було.

Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Порядок набуття у власність вказаного майна врегульовано ст. 57 та 60 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч.2 ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма ч. 3 ст. 368 ЦК України встановлює, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1-3 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна, так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18)).

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З наданих позивачем доказів убачається, що 26.05.2017 року позивач продав належну йому на підставі договору дарування квартиру від 21.08.1993 року квартиру АДРЕСА_2 за 762120 грн і в той же день купив спірну квартиру АДРЕСА_3 за 722 800 грн.

Таким чином доводи позивача про придбання вказаної квартири за рахунок коштів, що належали йому особисто, підтверджені наявними у справі доказами.

Даних про наявність інших коштів у подружжя, які було витрачено на придбання спірної квартири, матеріали справи не містять.

Тому висновок суду про доведеність позовних вимог є обгрунтованим.

Судова колегія не приймає доводи відповідачки про те, що вказана квартира була придбана також і за рахунок отриманих нею коштів у борг від ОСОБА_9 в сумі 20000 грн. та ОСОБА_10 в сумі 5000 дол. США.

Належних, допустимих доказів укладення договорів позики та використання отриманих коштів на придбання спірної квартири відповідачкою суду не надано.

Щодо клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності до вимог про визнання майна особистою приватною власністю позивача, судова колегія зазначає наступне.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Матеріали справи свідчать про те, що вимоги про застосування строків давності до вимог про визнання майна особистою приватною власністю позивача, відповідачка та її представник до суду першої інстанції не заявляли, хоча неодноразово подавали заяви про відкладення розгляду справи.

Клопотання про застосування строків давності заявлено лише в апеляційній скарзі.

З урахуванням того, що позовна давність застосовується за заявою сторони тільки до ухвалення судом рішення, колегія суддів не приймає до уваги посилання відповідачки про застосування наслідків спливу строків позовної давності, бо нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Посилання апелянтів на безпідставність неприйняття судом першої інстанції відзиву на позовну заяву, висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права .

Підстав для його зміни або скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 16.02.2023 року.