Справа № 347/191/21
Провадження № 22-ц/4808/122/23
Головуючий у 1 інстанції ГОРДІЙ В. І.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Працун В.В.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лазоришина І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та вселення до житлового будинку, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Стратія Миколи Васильовича на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Гордієм В.І. 28 вересня 2022 року у м. Косів Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року представник ОСОБА_2 адвокат Стратій М.В. подав позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та вселення до житлового будинку.

Позовні вимоги представником позивача мотивовані тим, що батько позивача ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , ще за життя за договором довічного утримання передав ОСОБА_1 належний йому на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Вважає, що вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки батько, підписавши договір довічного утримання, фактично передав майно ОСОБА_1 всупереч інтересам його інтересам позивача ОСОБА_2 (сина), який на момент підписання був непрацездатним, що в силу вимог ст.215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним. Пунктом 17 Договору зазначено, що відчуження нерухомого майна вчиняється за письмовою згодою дружини ОСОБА_4 - ОСОБА_3 , яка проживає в АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 за життя його покійного батька дала його письмову згоду на відчуження нерухомого майна, в якому позивач на той час проживав, за ОСОБА_5 (своїй дочці від попереднього шлюбу).

Іншою підставою визнання договору недійсним є те, що умови, які зазначені в п.7 договору, набувачем майна відповідачкою ОСОБА_1 не виконувались, оскільки вона багато років проживає в Сполучених Штатах Америки, і додому до матері навідувалася нечасто, та будь - якого догляду за батьком не здійснювала. Тому запис «зобов`язання про довічне утримання» є фіктивним. До дня смерті ОСОБА_4 проживав разом з своєю законною дружиною ОСОБА_3 , яка забезпечувала його харчуванням, здійснювала догляд та надавала необхідну допомогу, забезпечувала, в разі необхідності, лікувальними засобами та інше.

Також, в 2019 році позивачу стало відомо, що за життя його батько склав заповіт, яким заповів йому майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами), З 2015 року по 2019 рік позивач (за заявою ОСОБА_3 ) був поміщений та проживав в Снятинському психоневрологічному інтернаті, куди перейшов проживати з будинку, що по АДРЕСА_1 , який належав спадкодавцю, його батькові ОСОБА_4 .

Просив визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) від 24.12.2011 року, визнати за позивачем в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також вселити позивача в цей будинок та зобов`язати відповідачів не чинити йому перешкоди у користуванні цим майном (а.с.1-5,том.1).

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.27-32,том.2).

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_2 адвокат Статій М.В. подав апеляційну скаргу.

Вказує, що на час вчинення дій щодо відчуження житла в будинку проживали, окрім позивача та його дружини, ще троє малолітніх дітей, які були позбавлені права на житло. Із копій документів, які надала ОСОБА_3 та копії договору довічного утримання від 24.12.2011 року позивач дізнався про те,що фактично власником батьківського будинку одноосібно є ОСОБА_1 .

Відчужувач (батько), підписавши договір довічного утримання, фактично передав майно ОСОБА_1 всупереч інтересам його сина, який на момент підписання був непрацездатним, що в силу вимог ст.215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.

Окрім наведеного, позивач та його діти мають право на проживання в будинку, який незаконно перейшов до ОСОБА_1 , як члени сім`ї дарувальника (їхнього батька та діда ОСОБА_4 ).

Просить рішення суду скасувати (а.с.40-42,том.2).

Представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу.

Вказує, що ОСОБА_4 уклав договір довічного утримання, який повністю відповідає нормам матеріального права з дотриманням порядку посвідчення такого договору.

Вимоги ч.6 ст.203 ЦК України не можутьпоширюватися на позивача по справі, так як він на день посвідчення договору довічного утримання, не був непрацездатним і не був особою з інвалідністю. Він фактично не проживав разом зі своїм батьком, так як в 2001 році одружився з ОСОБА_6 і проживав разом з дружиною в с. Старі Кути Косівського району Івано-Франківської області. Інвалідності 2-ї групи з дитинства позивач набув з 15.07.2019 року, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_1 .

Просить рішення суду залишити без змін (а.с.57-59,том.2).

В судове засідання повторно не з`явились особа, яка подала апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 адвокат Стратій М.В. , подавши заяву про розгляд справи без його участі. Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлена у встановленому законом порядку.

Суд виконав свій обов`язок щодо повідомлення усіх учасників справи про день, місце та час розгляду справи.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому апеляційний суд розглянув справу за відсутності інших учасників.

В силу ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 24.12.2011 року між ОСОБА_4 (відчужувачем) та ОСОБА_1 (набувачем) було укладено Договір довічного утримання (догляду), згідно умов якого ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_1 належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та земельну ділянку, що знаходяться в АДРЕСА_1 , взамін чого, ОСОБА_1 зобов`язалася надати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, що підтверджується копією цього договору (а.с.13,том.1).

Після укладення цього договору та на його підставі, за відповідачкою ОСОБА_1 07.02.2012 року було зареєстровано право власності на вищевказане майно, що підтверджується копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.11,том.1).

17 травня 2018 року ОСОБА_4 все своє майно, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_3 та де б воно не знаходилося заповів ОСОБА_2 (а.с.14,том.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть від 04.07.2019 року (а.с.10,том.1).

Згідно довідки Снятинського психоневрологічного інтернату від 27.06.2019 року ОСОБА_2 із 17 серпня 2018 року проживав у закладі на повному державному забезпеченні. Із 27 червня 2019 року вибув із інтернату відповідно до письмової заяви на постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_3 (а.с.12,том.1).

Позивач є особою з інвалідністю з дитинства другої групи, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_2 , видане 15.07.2019 року. Призначено державну соціальну допомогу довічно з 01.12.2018 року (зворот а.с.7-зворот).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з положень ст.ст.203, 234 ЦК України, ч.1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», прийняв до уваги відсутність доказів про оспорювання або розірвання з ініціативи померлого ОСОБА_4 договору довічного утримання, а також відсутності доказів про його фіктивність. Оскільки інші позовні вимоги про визнання за ним в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину житлового будинку, вселення у це житло та зобов`язання не чинити йому перешкод у користуванні цим майном, є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним, то суд дійшов висновку про відмову у цих позовних вимогах.

З мотивами відмови у задоволенні позову не погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України).

Позивач є сином відчужувача ОСОБА_4 і його позовні вимоги полягають у визнанні недійсним наведеного договору довічного утримання (догляду), укладеного 24.12.2011 року між його батьком (відчужувачем) та ОСОБА_1 (набувачем), яка є донькою дружини батька від попереднього шлюбу, тобто падчеркою батька.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності (відсутності) цивільних прав або майна в інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 497/1017/20.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 299/857/19.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес" як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

У справі, що переглядається, позивач не є стороною договору довічного утримання і представник позивача зобов`язаний був довести, що оспорюваним договором порушуються відповідні права та інтереси позивача, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

На день укладення оспорюваного договору довічного утримання власник будинку ОСОБА_4 за життя розпорядився цим майном (будинком), відчуживши його на користь відповідачки ОСОБА_1 , яка за життя ОСОБА_4 набула на це майно права власності, зареєструвавши його у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, оскільки цим майном ОСОБА_4 розпорядився за життя і воно вибуло із його володіння за життя, тобто втратив усі права та обов`язки щодо цього майна (будинку), тому воно не входить до спадкової маси після його смерті.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 не може успадкувати частку цього будинку, зокрема, за законом, оскільки він не відноситься до спадкового майна.

Відсутність порушеного права й інтересу позивача встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, оспорюваним договором права позивача не порушені.

Згідно з статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Таким чином, слід дійти висновку, що позивач не набув будь-якого речового права на будинок АДРЕСА_1 , оскільки підстави для набуття такого права, на які він посилається у позові, відсутні.

За таких обставин у суду немає підстав для визнання права власності за пози вачем на 1,2 частину будинку.

Оскільки позивач ОСОБА_2 не набув права на будинок, будинок на законних підставах належить відповідачці ОСОБА_1 , позивач не є членом її сім`ї, тому він не має права на користування будинком і підстави для його вселення та зобов`язання відповідоки ОСОБА_1 не чинити перешкод у користуванні частиною будинку також відсутні.

Позивач не довів, що його право оспорюваним договором порушено, не довів наявність у нього речового права на будинок, який належить ОСОБА_1 , та права проживання у ньому.

Жодна із позовних вимог не заявлена до відповідачки за позовом ОСОБА_3 , яка і не має речових прав на будинок Тому позовні вимоги до ОСОБА_7 взагалі не обґрунтовані.

Наведені обставини залишені судом поза увагою, тому, на підставі встановлених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні спору, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 365, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Стратія Миколи Васильовича задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 28 вересня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання, визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна та вселення до житлового будинку.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: Л.В.Василишин

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 15 лютого 2023 року.