Справа № 465/4935/22 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/8/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів:- Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» про зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

у серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом, в якому просила визнати бездіяльність в.о. генерального директора КНП «Львівське ТМО 2» Миськіва А.В. у відповіді від 27 липня 2022 року №1689, а саме: не скерування до УОЗ ЛМР подання щодо надання позивачці матеріальної допомоги на підставі рішення ЛМР незаконною, та зобов`язати уповноважену особу КНП «Львівське ТМО 2» скерувати до УОЗ ЛМР подання щодо надання позивачці одноразової матеріальної допомоги на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 154 від 12 березня 2021 року.

Позов мотивовано тим, що з 01 жовтня 1990 року працює в КНП «Львівське ТМО 2» на посаді лікаря невролога. В період з 14 січня 2022 року по 07 лютого 2022 року вона перехворіла коронавірусною хворобою COVID-19, що підтверджується відповідними медичними документами. В подальшому довідалася, що деякі працівники «Львівського ТМО 2», які перехворіли коронавірусною хворобою та які, як і вона, не перебували на стаціонарному лікуванні, отримали одноразову матеріальну допомогу. Позивачка неодноразово в усній формі зверталася до керівництва відповідача щодо отримання допомоги, але отримувала відповідь, що допомога не надається, та їй не було роз`яснено алгоритму дій для отримання такої. Позивачкою, подано інформаційний запит, скарга, клопотання щодо алгоритму дій отримання матеріальної допомоги та скерування до управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики ЛМР подання про надання їй, позивачці, матеріальної допомоги. Згідно відповіді, подання від відповідача не надходило, а підставою відмови стало припинення виплат Львівською міською радою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Зобов`язано Комунальне некомерційне підприємство «Львівське територіальне медичне об`єднання клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» (КНП «Львівське ТМО 2») в особі її керівника, скерувати до управління охорони здоров`я департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради подання для вирішення питання надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №154 від 12 березня 2021 року.

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

В січні 2023 року КНП «Львівське ТМО 2» оскаржило рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у відповідача відсутні підстави вносити подання до ЛМР про призначення позивачці матеріальної допомоги, як такій, що перехворіла на коронавірусну інфекцію, адже такий обов`язок не випливає з рішення ВК ЛМР № 154 від 12 березня 2021 року, у той час, як повідомлення про те, що така захворіла на згадану хворобу, згідно з встановленою формою було надіслано відповідачем на адресу КНП «Центр здоров`я та медичної статистики м. Львова». Звертає увагу, що виплати матеріальної допомоги на підставі рішення ВК ЛМР від 12 березня 2021 року № 154 у 2022 році була припинена.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що така не містить доводів в частині позовних в вимог, в задоволенні яких судом відмовлено.

Рішення суду в цій частині позивачкою в апеляційному порядку не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до частин третьої статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Як убачається з матеріалів справи, 21 лютого 2023 року позивачем подано клопотання про розгляд справи за його відсутності, а 22 грудня 2023 року аналогічне клопотання подано відповідачем.

Відтак, розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

31 січня 2023 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів, а саме про витребування у відповідача завірених копій виписок з медичних карт працівників КНП «Львівське ТМО 2» щодо перенесеної коронавірусної хвороби, з УОЗ ДГП ЛМР документів, на підставі яких формувалися списки про надання допомоги таким працівникам, а також здійснювалася виплата їм матеріальної допомоги, а з ДУ «Львівський обласний центр контролю та профілактики хвороб Міністерства охорони здоров`я України» результатів аналізів на виявлення РНК вірусу SARS-CoV-2V методом ПЛР в таких працівників.

Клопотання мотивовано тим, що надати такі докази позивач самостійно не може, оскільки такі містять персональні дані третіх осіб, однак такі мають доказове значення в даній справі.

Відповідно до частини другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що клопотання про витребування цих доказів позивачка в суді першої інстанції не заявляла, просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. В поданих процесуальних документа, позивачки на них не посилалась, як на докази, котрі підтверджують заявлені позовні вимоги.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні клопотання позивачки ОСОБА_1 про витребування доказів слід відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка працює в КНП «Львівське ТМО 2», а також встановлено, що з 14 січня по 07 лютого 2022 року перехворіла коронавірусною хворобою COVID-19.

Предметом позову є встановлення права позивачки на отримання матеріального допомоги, як медичного працівника, котрому діагностовано коронавірусну хворобу COVID-19, згідно з рішенням ВК ЛМР від 12 березня 2021 року № 154.

Згідно з рішенням Львівської міської ради № 154 від 12 березня 2021 року «Про надання матеріальної допомоги працівникам закладів охорони здоров`я Львівської міської територіальної громади, яким діагностовано коронавірусну хворобу COVID-19» виконавчий комітет вирішив:

1. Надати з бюджету Львівської міської територіальної громади матеріальну допомогу працівникам закладів охорони здоров`я Львівської міської територіальної громади, яким діагностовано коронавірусну хворобу COVID-19:

1.1. У розмірі 20 000,00 грн. кожному на загальну суму 2 040 000,00 грн. у межах Комплексної програми соціальної підтримки окремих категорій громадян Львівської міської територіальної громади згідно з додатком 1.

1.2. У розмірі 24 844,72 грн. кожному на загальну суму 819 875,78 грн. (у т. ч. матеріальна допомога 660 000,00 грн., військовий збір 12 298,14 грн., податок з доходу фізичних осіб 147 577,64 грн.) згідно з додатком 2.

2. Управлінню соціального захисту департаменту гуманітарної політики провести виплату відповідно до пункту 1 за рахунок коштів, передбачених у бюджеті Львівської міської територіальної громади на 2021 рік за КПКВКМБ 0813242 «Інші заходи у сфері соціального захисту і соціального забезпечення».

Вказане рішення прийнято відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», постанови Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», листа заступника міського голови з гуманітарних питань від 09 листопада 2020 № 4-2602-35789.

Встановлено, що аналогічного рішення у 2022 році Львівська міська рада не приймала.

Також встановлено, що позивачка не включена в додатки 1 та 2 рішення № 154, адже вона перехворіла на коронавірусну інфекцію у 2022 році.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц).

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) указано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Аналіз змісту матеріалів цивільної справи свідчить про те, що позивачем не доведено її права на отримання у 2022 році матеріальної допомоги, як медичному працівнику, котрому діагноста нова коронавірусну хворобу на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким врегульованому питання надання такої допомоги медичним працівникам, яким вже на дату його прийняття було діагностовано коронавірусну інфекцію, тобто станом на березень 2021 року, у той час, як позивачка захворіла у 2022 році, а рішення органу місцевого самоврядування, з огляду на його зміст не визначає дію такого на майбутнє.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду в оскарженій частині слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасовано, з ухваленням нового про відмову в задоволенні частини позовних вимог, з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений останнім за подання апеляційної скаргу у розмірі 1 488 грн 60 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скарг у Комунального некомерційного підприємства «Львівське територіальне медичне об`єднання «Клінічна лікарня планового лікування, реабілітації та паліативної допомоги» задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 02 грудня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання уповноваженої особи КНП «Львівське ТМО 2» скерувати до УОЗ ЛМР подання щодо надання позивачці одноразової матеріальної допомоги на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 154 від 12 березня 2021 року скасувати, та ухвали в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич