Справа № 489/3314/22
Номер провадження 2/489/618/23
РІШЕННЯ

Іменем України

21 лютого 2023 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Ленінського районного суду м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідач) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації

встановив

В листопаді 2022 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до договору дарування від 08.10.2013 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 зареєстрована в спірній квартирі. ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , її речей в даній квартирі не має, а також обіцяла знятися з реєстрації, але цього добровільно не зробила. Відповідач не є власником чи співвласником даної квартири, не є членом родини власника квартири. Реєстрація відповідача в квартирі позивача створює позивачу перешкоди в користуванні його житловим приміщенням, а саме: він повинен сплачувати за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача, ОСОБА_1 не може повноцінно скористатися правом на отримання субсидії по оплаті комунальних послуг. Тому, ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняти відповідача з реєстрації.

Позивач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомлено, заяв та клопотань від нього до суду не надходило. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити позов з підстав викладених в ньому.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що вона разом зі спільним з позивачем сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з березня 2022 року тимчасово фактично проживають за іншою адресою: АДРЕСА_2 та взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, оскільки змушені були тимчасово виїхати у зв`язку із запровадженням військового стану в Україні, обстрілами м. Миколаєва. ОСОБА_2 вважає, що позивач хоче незаконно та самовільно позбавити її права користування житловим приміщенням, що може суттєво вплинути на поділ спільного майна подружжя. Також, відповідач зазначає, що якщо мова йде про колишніх членів подружжя, які розділили майно, визнання таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням одного з них, який володіє часткою квартири є неприпустимим.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору дарування від 08.10.2013, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Горбуровим К.Є., зареєстрованого в реєстрі за №2430, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 , а останній прийняв як подарунок квартиру АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 08.10.2013 вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з довідки №110/12 від 28.12.2016 ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

В ч.1 ст. 383 ЦК України зазначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №243/9627/16-ц від 16.10.2019 право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 344/12223/19 від 05.10.2022).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/20452/17 від 28.04.2020 зазначено, що розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт непроживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. Верховний Суд зазначив, що аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Суд вважає, що саме на позивача покладається обов`язок довести факт не проживання відповідача в квартирі АДРЕСА_1 понад один рік, але таких доказів позивачем до суду не надано, зокрема відсутні пояснення свідків, докази того, що відповідач не сплачує за комунальні послуги або будь-які інші докази, які б підтверджували факт не проживання ОСОБА_2 в зазначеному будинку понад один рік. Розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання відповідача особою, що втратила право користування спірною квартирою. Крім того, ОСОБА_2 була взята на облік 04 травня 2022 року як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 (відповідач зазначає, що фактично проживає за цією адресою з березня 2022 року), тобто минуло менше, ніж один рік з дня взяття її на облік та проживання за іншою адресою. Окрім цього, непроживання у квартирі пов`язано з військовими діями (обстрілами), що є поважною причиною непроживання.

У зв`язку з тим, що позивачем не доведено, що відповідач не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , понад один рік та не є особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, тому відсутні підстави для зняття ОСОБА_2 з реєстрації за вказаною адресою.

Суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 та зняття з реєстрації необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.89, 259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , та зняття з реєстрації.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_4 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з моменту складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 21.02.2023.

Суддя В. В. Кокорєв