ПОСТАНОВА

Іменем України

30 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 399/312/22

провадження № 22-ц/4809/343/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області (суддя Лях М. М.) від 27 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Первісний позов

01 липня 2022 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 , в якому просив усунути перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати відповідача знятися з реєстрації за вказаною адресою та виселити його.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 21 липня 2021 року. Цей будинок йому подарувала мати, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У цьому будинку зі згоди колишнього власника (матері позивача) був зареєстрований, проживав і проживає на час пред`явлення позову відповідач ОСОБА_2 , який добровільно відмовляється звільняти житлове приміщення на вимогу позивача.

Позивач вважає, що у зв`язку зі зміною власника будинку та з урахуванням того, що відповідач не є членом сім`ї нового домовласника, він втратив право користування цим житлом. До того ж відповідач користується (продовжує) лише у літній кухні, яка знаходиться на території домоволодіння, не сплачує за комунальні послуги.

Позивач бажає розпорядитися своєю власністю, але реєстрація та проживання ОСОБА_2 за вказаною адресою чинить йому в цьому перешкоди.

Зустрічний позов

09 серпня 2022 року ОСОБА_2 , від імені якого діє представниця - адвокат Левченко І. І., пред`явив зустрічний позов в якому висунув вимогу усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом його вселення, а також заборонити зняття з реєстрації його місця проживання за вказаною адресою.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 з 1993 року проживав з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Близько 30 років вони піклувались один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, фактично, виконували права та обов`язки подружжя. За спільно зароблені кошти вони робити прибудови та поліпшення домоволодіння, сплачували комунальні послуги, виховували дітей. ОСОБА_3 тяжко хворіла тривалий час, а тому ОСОБА_2 доглядав за домоволодінням та вів господарство. З сином ОСОБА_3 , позивачем по справі, стосунки не склалися з самого початку, а в період хвороби ОСОБА_3 той став погрожувати ОСОБА_2 , що вижене його на вулицю, налаштовував свою матір проти нього. Влітку 2021 року ОСОБА_1 реалізував свої погрози та вигнав його з будинку. ОСОБА_2 змушений був жити на літній кухні, що розташована на території домоволодіння, де проживає і час звернення до суду, хоч це приміщення не пристосоване для постійного проживання, особливо у зимовий період, що спонукало його звернутися до суду. Іншого житла для проживання ОСОБА_2 не має, є людиною похилого віку, має ряд захворювань.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення відмовлено повністю, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням задоволено частково. Суд ухвалив усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення ОСОБА_2 до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а в решті позовних вимог за зустрічним позовом відмовив.

Суд першої інстанції встановив, що власником будинку є позивач, але відповідач тривалий час проживав в ньому на законних підставах зі згоди попереднього власника - матері позивача, з якою вони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Суд також встановив, що вказаний будинок є єдиним житлом відповідача у якому він постійно проживає з 1993 року та зареєстрований з 2000 року, ні на праві власності, ні на праві користування іншого житла він не має, до того ж відповідач є пенсіонером та особою похилого віку. Суд не встановив, що відповідач створює фактичних перешкод у реалізації правомочностей власника. Натомість ОСОБА_1 має інше житло у якому проживає.

То ж суд дійшов висновку, що виселення відповідача з будинку за таких обставин буде для ОСОБА_2 надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, а тому суд відмовив в задоволенні первісного позову.

Водночас суд встанови, що ОСОБА_1 позбавив ОСОБА_2 можливості користуватися його житлом (будинком), а тому частково задовольнив зустрічний позов.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позов, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що на думку апелянта рішення суду є незаконним і необґрунтованим через неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, невідповідність висновків суду фактам у цій справі.

Він вказав, що відповідач створює йому перешкоди у володінні та користуванні власністю так, як змінює замки на вхідних дверях, заводить собак, що перешкоджає доступу до будинку. Відповідач не доглядав за будинком у зимовий період, що призвело до виходу із ладу системи опалення.

Суд не звернув уваги на те, що за законом власник має абсолютне право вимоги усунення будь-яких порушень свого права.

Крім того, суд помилково, ґрунтуючись лише на показаннях свідків та старих фотознімках, вважав доведеним, що відповідач проживав з його матір`ю однією сім`єю. Вони хоч і проживали під одним дахом, але сім`єю ніколи не були.

На його думку, суд у цій справі неправильно застосував ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Левченко І. І., яка є представником відповідача ОСОБА_2 , виклала незгоду з доводами та вимогами апеляційної скарги. Позицію позивача по справі вона вважає суб`єктивною, такою, що ґрунтується на власній, але помилковій оцінці доказів у справі, хибному тлумаченні закону.

Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_4 підтримав свою апеляційну скаргу, просив задовольнити її. У своїх усних поясненнях він загострив увагу суду на тому, що відповідач не має майнових прав на житло у якому проживає. Натомість власником житла є він (позивач). Через давні суперечки з відповідачем він не бажає, щоб той проживав у будинку, який належить на праві власності йому. На його думку, відповідач не має власного житла через свою недбалість і після його виселення міг би оселитися у своїх дорослих дітей. Він також пояснив, що висунув вимогу відповідачу висилитися, але суд першої інстанції задовольнив зустрічний позов, а тому він передав відповідачу ключі від будинку.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Левченко І. І. заперечили проти вимог та доводів позивача. Вони визнали, що відповідач є власником житла у якому проживає, але вселився туди на законних підставах зі згоди тогочасного власника, проживає в ньому багато років, іншого житла не має, а сам має похилий вік. Втрата для нього теперішнього житла є дуже загрозливою ситуацією, бо він може стати безхатченком. Можливість його проживання з дорослими дітьми виключається, бо їх житлові умови цього не дозволяють. Придбати або створити житло він не має змоги.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Житловий будинок АДРЕСА_1 , належав на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_2 з 1993 року проживає та з 15 серпня 2000 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , а його сім`я складалася, окрім нього, зі співмешканки ОСОБА_3 .

Будь-яких речових прав на інше житло ОСОБА_2 не має.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 21 липня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 (матір позивача, за договором «Дарувальник») та ОСОБА_5 (позивач по справі, за договором «Обдарований»), ОСОБА_1 є власником житлового будинку з приналежними надвірними будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 .

Згідно з іншим нотаріально посвідченим договором дарування від 21 липня 2021 року, укладеним між тими самими сторонами, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1500 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер :50:065:0013, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з нотаріально посвідченим договором дарування від 21 липня 2021 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0324 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :50:065:0014, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 заборонив ОСОБА_2 проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому він оселився у літній кухні за цією ж адресою.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення суду відповідає повною мірою, тож вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.і 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ст. 391 ЦК України встановлюють, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст.. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Загальний правовий захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, п. 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України», п. 47).

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60).

Аналізуючи норми національного цивільного та житлового законодавства України, а також висновки ЄСПЛ про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц дійшла таких висновків: «[…]виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ».

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, у ст. 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Щодо суті спору та оцінка доводів апеляційної скарги (Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій)

У цій справі спір виник між новим власником житлового будинку, який не є його користувачем, бо має окреме житло в якому проживає з членами сім`ї, та користувачем цього будинку з приводу користування житлом у зв`язку зі зміною його власника.

Права позивача як власника житлового будинку у здійсненні ним правомочностей користування та розпорядження своїм майном захищені положеннями ст. 391 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Стосовно прав відповідача на користування житловим будинком, то суд першої інстанції встановив, що у вказаному житлі відповідач проживав постійно за його твердженням з 1993 року, а згідно з відомостями про реєстрацію місця проживання з 15 серпня 2000 року.

Суд правильно виснував, що вселення відповідача ОСОБА_2 у будинок не було самовільним, а відбулося зі згоди тогочасного власника житла ОСОБА_3 .

При цьому правовою підставою для його вселення був не договір найму житла, бо докази цього відсутні, як немає доказів і того, що проживання відповідача у будинку було обмежене певним строком та визначене певними умовами користування житлом.

Правильно оцінивши наявні у справі докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, місцевий суд дійшовши обґрунтованого висновку, що на час вселення відповідача у будинок характер відносин між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мав ознаки сімейних у розумінні ст. 64 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги правильність такого висновку не спростовують.

Та обставини, що в останній період спільного життя ОСОБА_2 і ОСОБА_3 їх стосунки могли зазнати змін, зокрема погіршитися через хворобу жінки, не спростовує той факт, що на час набуття відповідачем права користування спірним житлом він був членом сім`ї власника.

Відповідно до змісту ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім`ї власника права користування займаним приміщенням.

Отже, місцевому суду необхідно було вирішити питання про співвідношення прав нового власника будинку та його користувача, члена сім`ї колишнього власника.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц вказано, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді цієї справи по суті суд першої інстанції звернути увагу на особливості встановлених у ній обставин та на баланс інтересів сторін спору та зробив обґрунтований висновок, що виселення відповідає в цьому випадку не відповідає принципу пропорційності втручання у права.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Зі справи вбачається, що щонайпізніше з 15 серпня 2000 року відповідач правомірно і безперервно проживав у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 . Він нарівні із власником користувався цим житлом.

Натомість у договорі дарування від 21 липня 2021 року у п. 7 є свідчення дарувальника ОСОБА_3 , звернуті до обдарованого ОСОБА_1 , що жодні треті особи не мають майнових прав на будинок, що не відповідало дійсності.

Про існуюче на той час права відповідача ОСОБА_2 на користування житловим будинком було відомо як власнику (дарувальнику) ОСОБА_3 , так і обдарованому ОСОБА_1 , її сину, який деякий час у дитинстві проживав у цьому будинку разом зі своєю матір`ю та відповідачем, а на час укладення договору дарування проживав у іншому житлі поруч з будинком своєї матері за адресою вказаною у договорі та в позовній заяві: АДРЕСА_1 . В цей час він підтримував стосунки з матір`ю і був обізнаний про обставини її життя та стосунки з відповідачем, про що він надавав суду особисті пояснення.

Отже, і дарувальник, і обдарований за цим договором достеменно знали про права ОСОБА_2 на житловий будинок.

Таким чином, ОСОБА_1 міг передбачити характер та важливість обтяження його майбутнього будинку, та не зважаючи на це він прийняв дарунок.

Відчуження ОСОБА_3 будинку, право на проживання в якому має відповідач, поставило під загрозу соціальний статус останнього, який може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувався щонайпізніше з 2000 року.

До укладення договору дарування будинку ОСОБА_3 не вирішила з ОСОБА_2 питання зміни його місця проживання.

За таких обставин дії сторін договору дарування не можна вважати добросовісними стосовно відповідача так, як вони спрямовані на шкоду його правам та інтересам, поставили його скрутне і ризиковане становище, яке загрожує втратою єдиного житла.

Суд першої інстанції врахував це, а також те, що відповідач належить до вразливої категорії осіб похилого віку, якому на час укладення договору виповнилося 74 роки, тож він не має змоги заробити достатньо коштів для придбати для себе іншого житла або створити самому таке житло.

Стосовно впливу проживання відповідача у вказаному будинку на права позивача, то це не позбавляє останнього права власності на цей об`єкт.

Зі справи відомо, що позивач має інше житло в якому фактично і проживає зі своєю сім`єю. Про намір особисто оселитися у власному будинку він суду не заявляв.

Позивач не довів доказами того, що відповідач порушує його право користування своїм будинком, а саме: не допускає його до свого майна, заподіяв шкоди цьому майну, або відмовляється брати участь у витратах на утримання будинку.

Відповідач ці обставини не визнав.

З огляду на відсутність доказів істинності стверджувальних позивачем порушень з боку відповідача, суд не зміг встановити таких обставин.

На неприязні відносини між позивачем і відповідачем, які б унеможливлювали їх спільне користування будинком, про що позивач вказав у суді апеляційної інстанції, він не посилався в позовній заяві, як на підставу позову, а тому такі пояснення позивача не беруться апеляційним судом до уваги так, як це є новими підставами позову, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 368 ЦПК України).

У позовній заяві позивач вказав, що з вини відповідача він обмежений у праві розпорядитися своїм будинком, але при цьому не довів реальності намірів розпорядитися цим майном та не обґрунтував, як саме проживання відповідача у будинку перешкоджає йому у цьому.

Отже, з огляду на обставини цієї справи, мету пред`явленого ОСОБА_1 позову, якою вказано захист права власності, та можливі наслідки для відповідача ОСОБА_2 в разі задоволення первісного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що втручання у право відповідача на житло, яке він набув правомірно, але може втратити через недобросовісність попереднього та нового власників, а також з огляду на недоведеність фактів порушення з боку відповідача прав користування та розпорядження власником своїм майном, буде надмірним і непропорційним втручанням у право відповідача на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача про незаконність, необґрунтованість та несправедливість оскаржуваного рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову спростовується викладеним вище.

Щодо вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічних вимог, то колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить окремих аргументів щодо неправильності рішення суду в цій частині, а ґрунтується на тому, що відповідач цілковито втратив своє речове право на будинок.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції на питання суду позивач пояснив, що він дійсно висунув вимогу відповідачу висилитися з будинку і той виконав її, а після ухвалення рішення суду першої інстанції про часткове задоволення зустрічного позову він повернув відповідачу ключі від будинку.

Встановивши, що позивач перешкоджав відповідачу у користуванні його житлом, суд першої інстанції правильно визначив правовідносини сторін, норми права, які застосовуються до цих правовідносин, та вирішив спір відповідно до закону.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача за первісним позовом не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 21 квітня 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник