ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 616/804/21 Номер провадження 22-ц/814/3657/23Головуючий у 1-й інстанції Косик С.М. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Гальонкіна С.А., Кузнєцової О.Ю., при секретарі: Буйновій О.П., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, припинення сервітуту на житлове приміщення та виселення, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Великобурлуцького районного суду Харківської області зі вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником чатсин житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 22.03.1990 року № 245 та договору дарування, посвідченого 03.11.2017 року державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. № 2072. До 09.11.1996 року вони з ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі та після розірвання шлюбу відповідачка добровільно виселилася з будинку, а після відновлення сімейних стосунків в квітні 1997 року знову вселилася в будинок.

З лютого 1999 року стосунки з колишньою дружиною погіршилися і вони припинили шлюбні стосунки, відповідачка зловживала спиртними напоями, влаштовувала скандали та спричиняла тілесні ушкодження його матері, що стало підставою звернення до суду, проте суд апеляційної інстанції в 2000 році відмовив в задоволенні його позову про виселення відповідачки з підстав передчасності такого виселення, оскільки відповідачка не попереджалася про неприпустимість протиправної поведінки. Після розгляду вказаної справи відповідачка періодично тривалий час не проживала в будинку, виїздила на заробітки до росії, проживала в м.Харкові, Чугуєві, відповідачка має інше житло.

Відповідачка на даний час періодично проживає в будинку, проте його утриманням не займається, комунальні послуги не сплачує, не є членом сім`ї позивача, постійно порушує правила співжиття, влаштовує скандали, створює неможливі умови для проживання. Вважає що подальше проживання відповідачки в будинку неможливе, оскільки остання проживає в маленькій кімнаті та перешкоджає робити там ремонт, який потрібен, в одній кімнаті проживає позивач, частина житлового будинку належить іншим спадкоємцям, які користуються будинком, хоча не проживають.

Також зазначає, що підстави, на яких відповідачка вселилася більше ніж 20 років тому до спірного житла з лютого 1999 року не існують і колишня дружина не має права користуватися чужим житлом. У зв`язку з наведеним позивач просив усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на частин вказаного вище житлового будинку і припинити ОСОБА_2 право користування вказаним житловим приміщенням та виселити з будинку.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, припинення сервітуту на житлове приміщення та виселення відмовлено.

З даним рішенням не погодився ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу, в якій просив рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування своєї позиції апелянт посилається на те, що суд першої інстанцїі дійшов помилкового висновку, що відповідач має беззаперечне право постійного користування чужою власністю.

Крім того, посилається на те, що місцевий суд по суті не розглянув та не надав належної правової оцінки його вимогам про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у контексті статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Зінченко С.А., посилаючись на законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін по справі. Сторони, будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи в судове засідання не з`явилися, що не перешкоджає апеляційному перегляду.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається із матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником частки житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про спадщину за законом від 22.03.1990 року № 245 та копією договору дарування від 03.11.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Великобурлуцької державної нотаріальної контори Харківської області Марченко Н.І. (а.с.17-19).

За цією ж адресою позивач і відповідач зареєстровані, що вбачається з витягу, виданого Великобурлуцькою селищною радою 17.11.2021 року та копії домової книги на спірний будинок (а.с. 13,14,25-32).

Шлюб між сторонами розірвано 09.11.1996 року (а.с.16).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачка ОСОБА_2 станом на 01.12.2021 року нерухомого майна у власності не має (а.с.79).

Відповідно до ухвали Харківського обласного суду від 05.12.2000 року, встановлено, що ОСОБА_2 допускала випадки протиправної поведінки стосовно ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникають сварки на грунті сімейних взаємовідносин (а.с.40-43).

З повідомлень ВП №1 Куп`янського РВП від 16.04.2021 року та 09.12.2021 року вбачається, що відповідач ОСОБА_2 зверталася до поліції зі скаргами на позивача ОСОБА_1 та під час перевірки встановлено, що між сторонами тривалий час існують неприязні відносини, на ґрунті чого виникають сварки (а.с.170).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 як член сім`ї власника в 1988 році вселилася до спірного будинку та зареєструвалася в ньому. Після розірвання шлюбу відповідачка продовжила проживати у спірному житлі, іншого житла не має, проживала в квартирі за поясненнями позивача на час звернення до суду в 2021 році. Зважаючи на такі обставини, місцевий суд вказав, що ОСОБА_2 користується спірним житлом на законних підставах, а позивач не довів факт створення відповідачкою перешкод йому у проживанні в будинку та створення останньої неможливих умов для проживання внаслідок порушення правил співжиття, оскільки достеменних та переконливих доказів в створення таких перешкод суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статтею 47 Конституції України та статтею 109 ЖК України передбачено неможливість виселення особи із займаного жилого приміщення або будь-яке інше примусове позбавлення житла, крім випадків, встановлених законом, на підставі рішення суду.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 березня 2011 року, заява №30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14.

Отже, врахування принципу пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідачів та загальними інтересами.

Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, пункту 148 та пункт 155).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, враховуючи обставини даної справи та вищенаведені норми права, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку щодо того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів створення ОСОБА_2 перешкод у проживанні в будинку та тривалої відсутності відповідача по місцю проживання.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві сам стверджував, що після розірвання шлюбу відповідач добровільно виселилась з житлового будинку і проживала у своєму будинку в Дергачівському районі Харківської області, з квітня 1997 року сторони відновили сімейні відносини і колишня дружина знову вселилася у спірний будинок. З лютого 1999 року сторони припинили шлюбні відносини. У зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_2 ОСОБА_1 у 2000 році звертався до суду з позовом про її виселення, справа була розглянута 2000 року, судом апеляційної інстанції вирішено, що оскільки ОСОБА_2 раніше не попереджалася про недопустимість протиправної поведінки та її наслідки, тож виселення на той час визнано передчасним.

Позивач ОСОБА_1 стверджує, що після розгляду вказаної справи у суді ОСОБА_2 тривалий час не проживала у будинку, виїздила на заробітки до м. москви, проживала у м. Харкові, м. Чугуєві Харківської області, має інше житло.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Очевидно, що дії позивача, який добровільно дозволяв ОСОБА_2 після її залишення будинку знову повертатися, використовувати його в якості житла, а згодом пред`являє позов про усунення перешкод у здійсненні права власності, припинення сервітуту на житлове приміщення та виселення, суперечить його попередній поведінці (дозволом на проживання у будинку навіть після розлучення та неодноразового залишення ОСОБА_2 будинку) і є недобросовісним.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанцїі дійшов помилкового висновку, що відповідач має беззаперечне право постійного користування чужою власністю, по суті не розглянув та не надав належної правової оцінки його вимогам про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у контексті статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, колегія суддів відхиляє, як такі, що є недоведеними, з огляду на вище викладене. Місцевий суд, при мотивуванні свого рішення розлого посилався на практику ЄСПЛ в контексті захисту права особи на житло, оцінив доводи позивача щодо втручанння у право ОСОБА_2 на житло крізь призму «трискладового тесту», зокрема посилаючись на п.44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України».

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування даного рішення суду.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 07 вересня 2023 року.

Головуючий суддя : ________________________ Г.Л. Карпушин

Судді: __________________ С.А. Гальонкін __________________ О.Ю. Кузнєцова