Провадження № 2/761/5071/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Романишеної І.П.

за участі секретаря Решти Д.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_7.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, неустойки та виселення із орендованого приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ФОП ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості, неустойки та виселення з орендованого приміщення.

Ухвалою суду від 01.11.2022 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. Сторонам встановлено строк на подання відзиву та відповіді на відзив, а також заперечення на відповідь на відзив.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог від 12.12.2022 року та від 03.02.2023 року, які були прийняті ухвалою суду від 27.02.2023 року, позивач посилається на те, що 01.08.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди приміщення б/н (далі по тексту -договір). Згідно п. 1 договору Орендодавець передає в оренду Орендарю, а Орендар приймає в оренду у Орендодавця приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на умовах визначених договором. Площа приміщення складає 79 кв.м. Вказане приміщення належить позивачу на підставі договору дарування від 01.04.2003 року № 4601. Пунктом 7.1. договору погоджено, що щомісячна орендна плата становить 1300 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату розрахунку. Згідно п. 7.2 договору орендна плата вноситься авансовим платежем готівкою за кожен місяць оренди не пізніше 10 числа розрахункового місяця. На виконання умов договору орендодавець передав, а орендар в свою чергу прийняв в користування об`єкт оренди за актом приймання-передачі приміщення від 01.08.2018 року. Після закінчення терміну договору 01.07.2021 року, у відповідності до п.6.1 договору, договір було автоматично пролонговано спільною згодою сторін до 01.07.2022 року. Починаючи з березня 2022 року відповідач не сплачує кошти за оренду згідно договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка становить 8300 доларів США, лише у липні 2022 року відповідач сплатила 800 доларів США. 30.09.2022 року позивачем було направлено відповідачу лист-претензію з вимогою про сплату заборгованості, а також з вимогою звільнити орендоване приміщення, яка була отримана відповідачем. Разом з тим, заборгованість не сплачена, а орендоване приміщення не звільнено.

Враховуючи наведене, оскільки відповідач всупереч вимогам законодавства та умовам договору свого обов`язку щодо повернення орендованого майна не виконала, фактично ухиляється від виконання такого, тому позивач просить виселити орендаря з орендованого нежитлового приміщення та стягнути заборгованість за договором оренди нежитлового приміщення в сумі 303 531, 00 грн., неустойку за жовтень - листопад 2022 року у розмірі 190 164,00 грн., за грудень, січень, лютий 2023 року в сумі 285 246,00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

21.11.2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відповідачем зазначено, що 01.08.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 дійсно було укладено договір оренди приміщення, а саме: квартири АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для представницької діяльності. Відповідно до п.6 договору термін оренди приміщення встановлено було на 35 місяців, починаючи з 01.08.2018 року по 01.07.2021 року. Пунктом 6.1 Договору передбачено продовження терміну оренди на додатковий термін на умовах, встановлених на момент продовження оренди. При цьому, орендар і орендодавець повинні зареєструвати всі документи, необхідні для доказу факту продовження первинного терміну оренди на додатковий термін. Відповідач вказує, що очевидно, що сторони договору таким формулюванням визначили, що доказом продовження строку оренди буде письмова додаткова угода до договору. Частиною 2 п. 6.1 договору передбачено, що договір буде автоматично пролонгований, якщо обидві сторони не заперечують. Під терміном автоматично прологований сторони розуміли, що договір оренди може бути продовжений на той же строк - 35 місяців, тобто з 01.07.2021 року та до 01.06.2024 року, і на тих же умовах, які існували на момент його укладення - 01.08.2018 року та для цього не потрібно буде укладати додаткової угоди до договору. Однак автоматичної пролонгації не відбулось, оскільки сторони погодились продовжити термін дії договору лише на один рік до 01.07.2022 року, що підтверджує позивач в позовній заяві, при цьому, в порушення вимог п.6.1 договору, сторони договору не уклали додаткової угоди до договору на доказ факту продовження терміну дії договору, як і не визначили всіх інших істотних умов договору, зокрема, і розміру орендної плати, а домовились, що орендна плата може переглядатись щомісяця в залежності від кон`юнктури ринку нерухомості в місті Києві. Таким чином, відповідач зазначає, що вимоги позивача щодо стягнення орендної плати за липень-жовтень 2022 року є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволенні, оскільки правовідносини за договором припинились 01.07.2022 року. Окрім того, відповідач зазначила, що з початку запровадження на території України воєнного стану вона не мала можливості використовувати орендоване приміщення за цільовим призначенням та не здійснювала в ньому підприємницької діяльності, вказувала на настання форс-мажорних обставин у зв`язку з військовими діями та посилалась на лист Торгово-промислової палати. Крім того, в березні 2022 року з метою безпеки родини була вимушена виїхати за кордон та змогла повернутись до Києва лише у вересні 2022 року. Також, доказом того, що нею не проводилася підприємницька діяльність є довідка про обіг грошових коштів на її поточному рахунку за відповідний період, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з неї на користь позивача орендної плати за березень - червень 2022 року. З приводу позовної вимоги щодо виселення з орендованого приміщення зазначила, що після 01.07.2022 року, коли закінчився строк дії договору, але при умові встановлення розміру орендної плати, що склалась на ринку нерухомості міста Києва, яка зменшилась у зв`язку з дією на території України воєнного стану та суттєвим зниженням ведення підприємницької діяльності, відповідач мала намір продовжити договір. Однак, незважаючи на це, орендар наполягав на збереженні щомісячної плати в розмірі 1300 доларів США, а потім взагалі підвищив до 1700 доларів США. Відповідачем наголошено увагу на тому, що відмовилась продовжувати договір на таких умовах та запропонувала позивачу повернути приміщення за актом приймання-передачі. Вказує, що позивач погодився прийняти приміщення лише у разі визнання боргу в розмірі 303531,00 грн., на що відповідач не погодилась. 30.09.2022 року нею було отримано на електронну пошту претензію, в якій позивач поряд з вимогою сплатити борг, просив звільнити приміщення до 10.10.2022 року, при цьому не зазначаючи дату та час зустрічі. В подальшому, як вказує відповідач, нею двічі направлялись на адресу позивача рекомендовані листи з пропозицією зустрічі для повернення орендованого майна, проте позивач двічі на зустріч не з`явився. Вказані факти, на думку відповідача, свідчать про небажання позивача прийняти орендоване приміщення з метою нарахування орендної плати за час поки приміщення нею йому не повернуте, про що він вказав в позовній заяві. Таким чином, відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

29.12.2022 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог та заперечував з приводу викладених у відзиві обставин, зважаючи на те, що після 01.07.2022 року орендоване відповідачем приміщення не було звільнене та до подання даного позову відповідач жодних дій щодо звільнення приміщення не вживала. Посилання ж відповідача на форс мажорні обставини та неможливість ведення підприємницької діяльності вважав такими, що жодним чином не впливають на обов`язок сплати орендних платежів.

12.01.2023 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, згідно яких вона просила пояснення та аргументи позивача, які наведені останнім у відповіді на відзив відхилити повністю, як такі, що не спростовують належними та допустимими доказами заперечення відповідача на позовні вимоги.

Ухвалою суду від 27.02.2023 року було закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку загального позовного провадження.

22.05.2023р. у судовому засіданні було допитано свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які були повідомлені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання.

Так, свідок ОСОБА_4 надала пояснення, що її син заключив договір оренди приміщення з відповідачем. Після укладання договору вона приймала кошти від відповідача та була уповноважена на вирішення всіх питань за даним договором. Починаючи з березня 2022 року відповідач перестала сплачувати кошти, пояснювала, що перебуває у від`їзді у зв`язку з введенням воєнного стану і по приїзду буде вирішувати дані питання, однак до липня 2022 року не приїхала. В подальшому, в липні 2022 року відповідачем було сплачено 800 доларів США. та після чого, ОСОБА_4 було направлено на електронну адресу відповідача лист з пропозицією встановлення іншого розміру орендної плати, однак на лист вона ніяк не реагувала, орендну плату не сплачувала, приміщення не звільняла. Лише у листопаді син отримав запрошення прийти підписати акт прийому-передачі майна, однак квартира виявилась у поганому стані і акт він не підписав. Також, свідок пояснила, що плата за оренду передавалась їй готівкою особисто в руки, від оренди на період військових дій відповідача ніхто не звільняв, зробили пропозицію, що по приїзду до Києва знайдуть порозуміння, однак відповідач не відреагувала.

Свідок ОСОБА_5 надала пояснення, що до будинку, в якому знаходилось орендоване приміщення доступу не було, бо там стояла охорона, сили територіальної оборони міста. Також свідок пояснила, що справи по оренді приміщення і здійснення діяльності в ньому вела її мати (відповідач) та підтвердила, що особисто повідомляла позивача, що її мати готова звільнити приміщення.

Свідок ОСОБА_6 надала пояснення, що в березні та квітні 2022 року до будинку, в якому ОСОБА_3 орендувала приміщення не пропускала охорона та військові, почали пропускати лише у травні 2022 року.

Представник позивача у судовому засіданні 05.09.2023р. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з врахуванням заяв про збільшення позовних вимог, які були прийняті судом.

Представник відповідача з приводу задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи в повному обсязі, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01.08.2018 року було укладено договір оренди приміщення, відповідно до умов якого, ОСОБА_2 (за договором Орендодавець) передає в оренду ОСОБА_3 (за договором - Орендар), а Орендар приймає в оренду в орендодавця приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (за договором - приміщення), на умовах визначених цим договором.

Орендоване приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , належить позивачу, що вбачається з договору дарування від 01.04.2003 року № 4601.

Відповідно до п. 3 договору, приміщення, що є предметом цього договору має 79 кв. м. загальної площі.

Згідно п. 5 приміщення надається орендарю в оренду для представницької діяльності.

Згідно п. 6 термін оренди приміщення встановлюється на 35 місяців, починаючи з 01.08.2018 року по 01.07.2021 року.

Пунктом 6.1 визначено, що Орендар має право продовжити термін договору оренди за згодою Орендодавця, сповістивши про це Орендодавця письмово не менш ніж за 30 днів до закінчення первинного терміну оренди. Продовження терміну оренди на додатковий термін здійснюється на умовах, встановлених на момент продовження оренди. Орендар і Орендодавець повинні зареєструвати всі документи, необхідні для доказу факту продовження первинного терміну оренди на додатковий термін. Договір буде автоматично пролонгований, якщо обидві сторони не заперечують. Орендар має право в будь якому разі достроково припинити дію цього договору попередньо письмово повідомивши про це орендодавця не пізніше ніж за один місяць до дати розірвання договору.

Згідно п. 6.2 договору, у випадку, якщо орендар не повідомляє орендодавця про наміри продовжити термін оренди, згідно з досягнутою домовленістю, орендар повинен звільнити приміщення в кінці терміну оренди.

Пунктом 7.1 визначено, що місячна орендна плата становить 1300 доларів США в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату розрахунку.

Відповідно до п. 7.2 Договору, орендна плата вноситься авансовим платежем готівкою за кожний місяць оренди не пізніше 10 числа розрахункового місяця.

Згідно п. 7.3 перший платіж включає оплату за перший місяць оренди з 02.08.2018 року та останній місяць оренди з 02.06.2021 року по 01.07.2021 року і складає гривневий еквівалент 2600,00 доларів США.

Згідно акта прийому-передачі приміщення, який є додатком № 1 до договору оренди приміщення від 01.08.2018 року, сторони підписали вказаний акт прийому-передачі майна.

З метріалів цивільної справи вбачається та не спростовується сторонами те, що 01.06.2021р. сторони відповідно до п.6.1 договору погодили автоматичне продовження договору до 01.07.2022р.

В свою чергу, позивач звертаючись до суду з позовом наголосив на тому, що починаючи з березня 2022 року відповідач не сплачує кошти за оренду приміщення, внаслідок чого утворилась заборгованість, орендоване приміщення у добровільному порядку не звільняє, у зв`язку з чим він змушений був звернутися до суду з метою врегулювання спірних правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У ч.1 ст.81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд вказує наступне.

Згідно ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ст. 762 ЦК України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Аналізуючи умови договору та позовні вимоги, суд враховує, що строк дії договору між сторонами від 01.08.2018 року складав 2 роки та 11 місяців та після закінчення терміну дії договору 01.07.2021 року, у відповідності до п. 6.1 договору його було автоматично пролонговано спільною згодою сторін ще на один рік, а саме: до 01.07.2022 року.

Відповідач стверджує, що оскільки між сторонами не було укладено додаткової угоди, яка б свідчила про автоматичну пролонгацію договору після 01.07.2022 року, термін договору не був автоматично пролонгований.

Так, в результаті розгляду цивільної справи судом встановлено, що дійсно додаткова угода до договору оренди сторонами не укладалась і після попереднього закінчення дії договору від 01.08.2018 року, при цьому, принагідно зауважити, що після 01.07.2022 року, попри наявність вимог п. 6.2 договору, відповідно до якого у випадку, якщо орендар не повідомляє орендодавця про наміри продовжити термін оренди, згідно з досягнутою домовленістю, орендар повинен звільнити приміщення в кінці терміну оренди, однак приміщення відповідачем звільнено не було. В свою чергу, суд враховує, що у відзиві відповідач не заперечувала факт того, що при автоматичній пролонгації договору 01.07.2021 року нею з позивачем будь-які додаткові угоди не укладались та було погоджено продовження дії договору ще на один рік.

З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2022 року позивач направив на адресу відповідача претензію на суму 303 531,00 грн. (8300 доларів США) з проханням сплатити вказану заборгованість у термін до 07.10.2022 року та у відповідності до п. 12.5 договору повідомив про розірвання договору з проханням до 10.10.2022 року звільнити орендоване приміщення, що вказує на те, що договір було розірвано 30.09.2022 року.

31.10.2022 року відповідач направила позивачу лист повідомлення з проханням зустрічі 01.11.2022 року для приймання-передачі орендованого приміщення та підписання акта приймання-передачі про це.

Згідно акта від 01.11.2022 року, засвідченого ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , орендодавець ОСОБА_2 не з`явився для прийняття приміщення.

03.11.2022 року відповідач повторно направила позивачу лист повідомлення з проханням зустрічі 15.11.2022 року для приймання-передачі орендованого приміщення та підписання акта приймання-передачі про це.

05.11.2022 року позивач направив на адресу відповідача лист повідомлення з актом приймання-передачі (повернення) майна з оренди, в якому зазначив про наявність заборгованості з орендної плати починаючи з березня 2022 року по вересень 2022 року у сумі 303 531, 00 грн. та неустойки в розмірі 2600,00 доларів США, що еквівалентно 95082,00 грн.

Згідно акта від 15.11.2022 року, засвідченого ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , орендодавець ОСОБА_2 15.11.2022 року не з`явився для прийняття приміщення.

Матеріали цивільної справи містять аналогічні за змістом акти, котрі датовані 20.12.2022 року та 28.12.2022 року.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зі змісту ст. 525 ЦК України вбачається, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання;3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту ст. 628 ЦК України, вбачається, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Судом, в результаті розгляду цивільної справи встановлено, що внаслідок невиконання своїх зобов`язань за договором оренди, щодо сплати орендних платежів, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем за період з березня 2022 по вересень 2022 року включно, яка відповідачем не спростована.

Внаслідок вказаних обставин, позивачем 30.09.2022 року на адресу відповідача було направлено претензію. В тексті якої зазначено про порушення відповідачем зобов`язань щодо сплати орендної плати за укладеним договором та неустойки за невиконання зобов`язань за договором. Позивач, керуючись п. 12.5 договору повідомив відповідача про розірвання договору та прохання до 10.10.2022 року звільнити орендоване приміщення.

Аналізуючи заперечення відповідача щодо правових підстав звільнення її від сплати орендної плати за період з 24.02.2022 року по 30.06.2022 року, на підставі ч.6 ст. 762 ЦК України, суд враховує, що розділ "Форс-мажорні обставини" в укладеному між сторонами договору оренди від 01.08.2018 року, носить загальний характер. Основними аспектами цього розділу є наступне: договір може бути розірваний орендарем без попереднього повідомлення у разі форс-мажору, військові дії, потоп, землетрус і т.д.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16 суд дійшов висновку, що при оцінці обставин, за які не відповідає орендар, презюмується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, через дію непереборної сили тощо.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі ч. 6 ст. 762 ЦК він вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати (аналогічна правова позиція щодо застосування приписів ст. 762 ЦК викладена у постановах ВС у справах №914/1248/18 та №914/2264/17).

На погляд Верховного Суду, підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Оскільки ч. 6 ст. 762 ЦК України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар.

Незважаючи на відсутність підтвердження повідомлення орендарем орендодавця про обставини непереборної сили, суд вважає за необхідне з`ясувати фактичну можливість використання майна. Отож, досліджуючи доводи про неможливість використання орендарем орендованого майна та відсутність змоги впливати на наявні обставини непереборної сили, суд бере до уваги надані на підтвердження цього стороною докази.

Лист Торгово-промислової палати України, на який посилається орендар насправді є безпрецедентним засвідченням форс-мажорних обставин, водночас, на думку суду він не є універсальний і причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажором та неможливістю сплачувати орендну плату має бути доведений орендарем більш конкретними доказами.

Суд враховує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання зобов`язання.

Оцінюючи надані на підтвердження своєї позиції представником відповідача докази, зокрема, виписку з рахунку АТ КБ «Приватбанк» про обіг грошових коштів за період часу з 24.02.2022 року по 30.06.2022 року, а також беручи до уваги показання свідків, які безпосередньо підтвердили факт неможливості потрапити до орендованого приміщення в період часу березень - квітень 2022 року, суд вважає їх переконливими та такими, що встановлюють неможливість відповідача використовувати орендоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за призначенням. Тому, в даному випадку посилання відповідача на форс-мажорні обставини є підставою для звільнення від сплати орендної плати за період березень - квітень 2022 року.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено неможливість використання орендованого приміщення та виконання нею своїх зобов`язань за договором у вказаний період, а тому погоджується з твердженнями відповідача про відсутність у неї обов`язку сплачувати орендну плату за період з 01.03.2022 року по 01.05.2022 року.

Підсумовуючи вищезазначене, суд вбачає, обґрунтованими вимоги щодо стягнення з відповідача орендної плати лише за період з 01.05.2022 року по 30.09.2022 року за договором оренди від 01.08.2018 року в розмірі 4400,00 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день звернення до суду з позовом 160 908,00 грн., враховуючи, що відповідачем було сплачено у зазначений період кошти за оренду в сумі 800 доларів США та враховуючи 1300 доларів США, яка була внесена при укладанні договору як плата за останній місяць.

З приводу стягнення з відповідача неустойки, слід зазначити наступне.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 785 ЦК України, у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Аналіз ч. 1 ст. 759 та ч. 1 ст. 785 ЦК України дозволяє дійти висновку, що договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном впродовж строку дії договору із сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Невиконання наймачем обов`язку щодо повернення речі зумовлює право наймодавця на застосування до наймача особливого виду майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, який полягає у сплаті наймачем, який прострочив виконання обов`язку щодо повернення речі, неустойки у вигляді подвійної плати за користування річчю за час прострочення відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном. При здійсненні оцінки правомірності заявлених вимог про стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України обов`язковим для суду є врахування обставин невиконання орендарем зобов`язання щодо неповернення майна в контексті його добросовісної поведінки як контрагента за договором оренди та її впливу на обставини неповернення майна орендодавцеві зі спливом строку дії орендних правовідносин.

За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, невиконання зобов`язання у погоджений сторонами в договорі строк є порушенням зобов`язання, що зумовлює застосування до боржника наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, неустойки згідно з ч. 2 ст. 785 ЦК України. Законодавцем у ч. 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. Тобто необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

До предмета доказування при розгляді спорів щодо стягнення неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, входять обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк; умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем в доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та невчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 вересня 2014 року у справі №3-85гс14, Верховний Суд у постанові від 31 січня 2020 року у справі №916/2724/18.

Відповідно до ч.2 ст. 795 ЦК України, повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.

Аналізуючи зміст договору оренди від 01.08.2018 року в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що строк його дії припинився 30.09.2022 року, що вказує на обов`язок відповідача повернути позивачу орендоване приміщення. Однак, з урахуванням наданих суду пояснень, відповідач орендоване приміщення не звільнила. Таким чином, з урахуванням умов договору та положень ст.785 ЦК України вона зобов`язана сплатити позивачу неустойку в розмірі подвійної орендної плати за час прострочення.

В даному випадку з вищенаведених підстав, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача неустойки лише за період - жовтень 2022 року. При цьому, суд враховує і те, що відповідач була достовірно обізнана як про припинення договору, так і про свої обов`язки щодо повернення майна. Однак, починаючи з моменту припинення договору орендоване приміщення не звільнила.

Відхиляючи доводи відповідача та її представника, суд звертає увагу і на те, що ними не надано жодних доказів в їх обґрунтування щодо вимог позивача про стягнення неустойки за жовтень 2022 року. Зокрема, стороною відповідача не надано жодного доказу щодо поважності причин неповернення вчасно орендованого приміщення, неможливості такого повернення, або що позивач ухилявся від отримання приміщення до 31.10.2022 року. Лише 31.10.2022 року відповідачем було запропоновано позивачу зустріч 01.11.2022 року для приймання-передачі орендованого приміщення.

Відтак, враховуючи, що з 31.10.2022 року відповідачем вживались заходи щодо повернення орендованого майна, однак позивач не з`являвся на вказані зустрічі, що підтверджується наданими відповідачем доказами, зокрема, направленими на адресу позивача повідомленнями та актами про його нез`явлення, а також показаннями свідка ОСОБА_4 , яка підтвердила факт не підписання позивачем акта приймання-передачі приміщення, суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення вимог позивача щодо стягнення неустойки за жовтень 2022 року в розмірі 2600 доларів США, що еквівалентно згідно курсу НБУ 95082,00 грн. Підстав для задоволення позову в частині стягнення неустойки за листопад 2022 та за грудень, січень, лютий 2023 року в сумі 285 246,00 грн., суд не вбачає з огляду на те, що позивач не з`являвся у визначений час та не приймав від відповідача орендоване майно, що свідчить про ухилення його від обов`язку прийняти майно.

Стосовно посилання відповідача у судовому засіданні 11.08.2023р. про те, що вона укладала договір як фізична особа та не здійснювала у приміщенні підприємницьку діяльність як ФОП, то суд наголошує на висновки Верховного Суду щодо необхідності врахування принципу добросовісності (пункт 6 статті 3 ЦК України) - стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження № 61-22315св18), від 28 вересня 2021 року у справі №918/1045/20).

Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки), в основі якої лежить принцип добросовісності, базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них (постанови Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №910/9351/20, від 09 червня 2021 року у справі №911/3039/19, від 08 вересня 2021 року у справі №910/10444/20).

Так, поведінка відповідача з приводу заперечення щодо здійснення у орендованому приміщенні підприємницької діяльності вказаним стандартам не відповідачає з огляду на те, що у відзиві на позовну заяву стороною відповідача зазначено, що з початку військових дій на території України, відповідач була позбавлена можливості використовувати орендоване приміщення за його цільовим призначенням для представницької діяльності, що є підприємницькою діяльністю направленою на представлення певного виду товарів широкого вжитку на ринку України. В свою чергу, у судовому засіданні 22.05.2023р. використання орендованого приміщення для здійснення підприємницької діяльності було підтверджено особисто відповідачем. Так, відповідач зазначала, що в орендованому приміщенні вона зробила ремонт для можливості здійснювати діяльність з продажу весільних та вечірніх суконь у бутіку "Щастя"; доводячи неможливість використання орендованого приміщення з`ясовувала у свідків можливість потрапляння клієнтів до орендованого приміщення. Крім того, у листах від 31.10.2022 року та від 03.11.2022 року, адресованих позивачу щодо повернення орендованого майна, відповідач зазначала свій статус як фізичної особи - підприємця у спірних правовідносинах та сплачували комунальні платежі з рахунку ФОП.

Також, з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається наявність у відповідача з 2007 року статусу фізичної особи-підприємця з наступними видами діяльності: оптова торгівля одягом і взуттям, прокат інших побутових виробів і предметів особистого вжитку, роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, що відповідає діяльності, яка озвучувалась відповідачем та свідками у судовому засіданні.

З урахування викладеного, суд вбачає суперечливу позицію та поведінку відповідача, з приводу того, що вона не проводила підприємницьку діяльність в орендованому приміщенні, оскільки вона не відповідає її попереднім усним та письмовим заявам, тому суд приходить до висновку про те, що відповідач орендувала приміщення безпосередньо для здійснення підприємницької діяльності як фізична особа-підприємець, а тому у правовідносинах з орендодавцем має виступати у вказаному статусі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №910/16713/15 за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (замінено Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія») до фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 про стягнення 411 883, 60 грн., визначено співвідношення понять фізичної особи та фізичної особи - підприємця та їх правового статусу. Зокрема, зазначено, що у статті 25 Цивільного кодексу України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. У статті 26 Цивільного кодексу України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин. З наведених норм законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус «фізична особа - підприємець» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що оскільки предметом позову у справі є стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника - фізичної особи, то такий приватноправовий спір за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства. Доказів використання відповідачем кредитних коштів, отриманих від кредитора на виконання Кредитного договору для здійснення ним підприємницької діяльності як фізичною особою - підприємцем матеріали справи не містять. При цьому доводи позивача про те, що ОСОБА_3 виступав саме як фізична особа - підприємець, а відповідний спір є таким, що виник між суб`єктами господарювання стосовно належного виконання зобов`язань за Кредитним договором та Додатковою угодою до нього, не можуть бути підставою для розгляду цього спору господарськими судами, адже Кредитний договір був укладений з ОСОБА_3 як з фізичною особою, яка отримала відповідний кредит для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з його підприємницькою діяльністю.

В свою чергу, в даному випадку, суд враховує умови п. 5 договору оренди приміщення, пояснення відповідача та показання свідків щодо використання орендованого приміщення для підприємницької діяльності та вважає, що визначення відповідачем саме фізичну особу - підприємця відповідає характеру спірних правовідносин, що склались між учасниками, меті укладеного договору оренди та принципам розумності і справедливості. При цьому, на переконання суду, причини підписання договору оренди відповідачем не як фізичною особою - підприємцем при наявності такого статусу та незважаючи на умови п. 5 договору (юридична необізнаність, домовленість сторін, спрямована на перерозподіл тягаря сплати податків тощо) не мають визначального значення для розгляду даної справи.

З приводу вимоги позивача про виселення відповідача з орендованого приміщення, слід зазначити наступне.

Як вбачається з договору оренди приміщення, укладеного між сторонами, ним передбачений обов`язок орендаря повернути приміщення в разі закінчення строку дії договору. Також, вказаним договором передбачене право позивача припинити доступ до приміщення.

З наданих відповідачем доказів, зокрема, листів, направлених позивачу, а також показань свідка ОСОБА_4 вбачається, що відповідач не чинить перешкоди позивачу у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а позивачем не надано переконливих та належних доказів, які б свідчили про протилежне.

Неналежний, на думку позивача, стан орендованого приміщення, що слугувало підставою для непідписання акта приймання-передачі приміщення не свідчить про наявність таких перешкод та в такому випадку позивач не позбавлений права звернутись до суду з відповідним позовом про зобов`язання відповідача привести приміщення у належний стан.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема, достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, а також в судовому засіданні, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Підсумовуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з орендної плати у сумі 160 908, 00 грн. та неустойку в розмірі 95 082, 00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з позивача на користь відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 2 559, 90 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 509, 525, 526, 530, 611, 628, 759, 762, 785 ЦК України, ст. 4, 5, 12, 13, 49, 76-81, 84, 90, 259, 263, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, неустойки та виселення із орендованого приміщення - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість з орендної плати у сумі 160 908, 00 грн. та неустойку в розмірі 95 082, 00 грн.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2 559, 90 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_2 : АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ;

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 : АДРЕСА_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено 14.09.2023р.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА