Справа № 199/355/22
(2/199/129/23)
РІШЕННЯ

Іменем України

08.12.2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Хамула А.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

17 січня 2022 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач через свого представника із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим нерухомим майном шляхом вселення, про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права власності на частку рухомого майна.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу відповідний строк для усунення виявлених недоліків позову.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадженням з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року прийнято відмову позивача від її позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права власності на частку рухомого майна, а провадження у цивільній справі в означеній частині позовних вимог закрито.

В обґрунтування позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим нерухомим майном позивач в позовній заяві послалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син та чоловік відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_7 , після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема на частку домоволодіння АДРЕСА_1 . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року по справі №199/667/21 за позивачем визнано право власності в тому числі на 1/10 частину означеного домоволодіння. За життя померлого сина позивача та його дружини ОСОБА_4 площа зазначеного домоволодіння за рахунок самочинного будівництва значно збільшилась, однак такі зміни не зареєстровані у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. На теперішній час відповідач ОСОБА_4 чинить перешкоди позивачу користуванні вказаним домоволодінням, а саме не пускає у житловий будинок та не дозволяє жити у ньому. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні вищевказаним домоволодінням шляхом вселення та вільного доступу позивача до нього із зобов`язанням відповідача ОСОБА_4 передати ключі позивачу від житлового будинку домоволодіння.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим нерухомим майном підтримав, наполягав на задоволення позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин щодо таких позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі з підстав його необґрунтованості та недоведеності, подала до суд відзив, в якому також просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що право власності на домоволодіння мають відповідач ОСОБА_4 та її малолітні діти (онуки позивача) відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 листопада 2014 року загальна площа будинку 76,8 м2, житлова 46,8 м2, а тому частка позивача є незначною, що унеможливлює виділення у користування кожному із співвласників (чотири співвласники) частину спірного нерухомого майна, розмір якої б відповідав би розміру частки у праві власності кожного зі співвласників, без порушення їх прав. З цих же підстав неможливим є і встановлення порядку користування спірним будинком, оскільки неможливо виділити кожному співвласнику окремі житлові кімнати із дотриманням норм житлової площі. У зв`язку із початком бойових дій на території України відповідачі виїхали за кордон, де отримали тимчасовий дозвіл на проживання, не мають можливості повернутись наразі до України, а тому не можуть чинити і не чинять перешкоди позивачу у користуванні спільним нерухомим майном.

Представником відповідача ОСОБА_4 подано суду письмові пояснення, в яких представник просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що згідно офіційної/ технічної характеристики спірного житлового будинку його загальна площа будинку складає 76,8 м2, житлова 46,8 м2, однак за життя чоловіка відповідача ОСОБА_4 були здійснені зміни, площа житлового будинку змінилась, будинок наразі є двоповерховим, кількість кімнат залишилась без змін 3 кімнати, кухня, вбиральня, ремонтні роботи не завершені, нова технічна інвентаризація будинку не провожилась. ОСОБА_4 стверджує, що позивач не зверталась до неї із проханням надати ключі та доступ до домоволодіння, докази про інше відсутні, як і докази вчинення відповідачами перешкод позивачу. При цьому у власності позивача є декілька інших об`єктів житлової нерухомості. Вселення позивача до спірного домоволодіння порушуватиме принцип пропорційності та справедливого балансу, порушить права відповідачів, двоє з яких є малолітніми дітьми, а загальний розмір частки у праві власності відповідачів на домоволодіння становить 9/10.

Інші учасники справи в судове засідання не заявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд цивільної справи по суті за наведеної явки учасників справи.

Вислухавши представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , зокрема позивач є власником 1/10 частки у праві спільної часткової власності на вказане домоволодіння. Решта 9/10 часток дотепер зареєстровані за відповідачем ОСОБА_4 , хоча рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2021 року по справі 199/667/21, яке набрало законної сили 18 травня 2021 року, встановлено факт належності спірного домоволодіння на праві спільної часткової власності в порядку спадкування також і решті відповідачів по даній справі, які є малолітніми онуками позивача та дітьми відповідача ОСОБА_4 . Викладені обставини встановлені судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також підтверджуються копією вказаного рішення суду, копією довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, копіями паспортів сторін, копіями свідоцтв про народження.

Судом зі змісту копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 листопада 2014 року, копії технічного паспорту на вищевказане домоволодіння від 19 травня 2014 року, копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 26 травня 2023 року встановлено, що відповідно до відомостей останньої за часом технічної інвентаризації домоволодіння АДРЕСА_1 , яка відбулась 19 травня 2014 року, таке домоволодіння складається з: житлового будинку літ.А-1, житлової прибудови літ.А1-1, житлової прибудови літ.А2-1, прибудови літ.а-1, ганку літ.а загальною площею 76,8 м2, житловою площею 46,8 м2, сараю літ.Б, погребу під Б, сараїв літ.В, З, гаражу літ.Ж, вбиралень літ.Д, Е, інших споруд №1-4, І. при цьому житловий будинок є одноповерховим.

Разом з тим, у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України судом з пояснень сторін, викладених як в їх письмових заявах по суті спору, так і в усних в судовому засіданні, встановлено, що в період після вказаної вище останньої технічної інвентаризації домоволодіння і до смерті сина позивача та чоловіка відповідача ОСОБА_4 відбулась добудова/перебудова житлового будинку домоволодіння, внаслідок чого наразі житловий будинок став двоповерховим, а відтак і збільшилась фактична його площа, хоча нової технічної інвентаризації не проводилось, наслідки добудови/перебудови відповідним чином не фіксувались, не узаконювались.

В ході розгляду справи також встановлено, що за адресою домоволодіння сторін станом на 02 червня 2023 року зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання всіх трьох відповідачів по справі, а також ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (згідно пояснень представника відповідача є другом сім`ї відповідача), що підтверджується копією довідки про скла сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, відповідями на запити щодо місця проживання відповідачів.

Крім того, судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України встановлено, що у спірному домоволодінні до початку 24 лютого 2022 року бойових дій на території України фактично проживали відповідачі, які в першій половині 2022 року внаслідок вказаних бойових дій виїхали за кордон, де на теперішній час фактично і поживають. Зі слів представника відповідача домоволодіння жодними особами наразі не використовується.

На даний час позивач доступу до спірного домоволодіння не має, через що не може і користуватись та розпоряджатись ним.

Зі змісту висновку органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 10 липня 2023 року, який складений і наданий суду у відповідності до ст.19 СК України, вбачається наявність між сторонами міжособистісного конфлікту на майновому підґрунті, що вилився у спір з приводу вселення та користування позивачем належною їй часткою спірного домоволодіння. Обстежити спірне домоволодіння (умови проживання у ньому), співвласниками якого є малолітні діти, органу опіки та піклування не вдалось через відсутність доступу до домоволодіння з боку відповідачів, які виїхали за межі України. З цих підстав орган опіки та піклування залишив вирішення спору сторін на розсуд суду з урахуванням прав та інтересів дітей.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані положеннями Конституції України, Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ЦК України, ЖК України.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Положеннями ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 379, 380 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, зокрема житловий будинок), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно норм ст.ст.355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст.47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормою ст.9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічні положення містить ст.383 ЦК України.

Відповідно до ст.155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

У відповідності до норми ст.ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Нормою ст.391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, а також застосування інших, передбачених законом, способів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, а отже і про можливість задоволення позову. Свою правову позицію суд мотивує наступним.

Негаторний позов розглядається у вітчизняній цивілістиці як класичний речовий спосіб захисту права власності (речовий позов, actio in rem). З цих причин він може бути пред`явлений лише для захисту абсолютного суб`єктивного цивільного права в абсолютному речовому правовідношенні, коли власник-позивач та правопорушник-відповідач не перебувають між собою у договірних чи в інших зобов`язальних правовідносинах, або ж такі правовідносини між ними не стосуються вчиненого порушення права власності. Речове право захищається за допомогою негаторного позову, якщо вчинене особою порушення такого права в принципі було можливим для будь-якої особи з кола зобов`язаних за відповідним абсолютним цивільним правовідношенням (тобто фактично з необмеженого кола осіб) і не створює саме по собі зобов`язального правовідношення.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої з правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень.

Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця.

Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном. Відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння. Особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.

На негаторний позов не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правовідносини та правопорушення.

Наведені вище правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі №653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 18 грудня 2019 року по справі №522/1029/18, від 23 листопада 2021 року по справі №359/3373/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі №910/1310/19, від 22 лютого 2022 року по справі №203/5561/16-ц, від 31 серпня 2022 року по справі №520/8119/19, від 21 вересня 2022 року по справі №278/2527/13-ц, від 21 вересня 2022 року по справі №545/1994/16-ц, від 09 листопада 2022 року по справі №592/5594/20, від 10 листопада 2022 року по справі №675/2507/19.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному із співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав. Таким чином, суд, встановивши, що позивач є власником частки у праві спільної часткової власності на житловий будинок, і це право є чинним та не скасоване в судовому порядку, відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні частиною житлового будинку і не спростував надані позивачем докази щодо наявності у нього права власності на частину будинку, дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині вселення позивача в житловий будинок та зобов`язання відповідача не чинити перешкод у здійсненні позивачу права спільної власності. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року по справі №306/1966/17.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін, то в ході розгляду справи підтверджено, що сторони є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 , а позивачу належить право власності на 1/10 частку у праві спільної часткової власності на означене домоволодіння, яке (своє право власності) позивач наразі не може реалізувати в повній мірі, а саме таку складову права власності як право користування домоволодінням, оскільки вона, на відміну від відповідачів, не має доступу до домоволодіння, не має ключів від житлового будинку домоволодіння, які перебувають у відповідачів, як єдиних фактичних користувачів домоволодіння. За таких обставин, приймаючи до уваги, що відповідачами не спростовано право часткової власності позивача на спірне домоволодіння, яке є дійсним дотепер, враховуючи, що у позивача є об`єктивні складнощі та перешкоди в отриманні доступу до належного їй та відповідачам на праві спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_1 , а можливість усунення цих складнощів та перешкод залежить від саме відповідача ОСОБА_4 , як співвласника та законного представника двох інших співвласників означеного домоволодіння, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, а отже і необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Разом з тим, суд критично оцінює та не приймає до уваги посилання сторони відповідача ОСОБА_4 на неможливість задоволення позову через неможливість встановлення порядку користування та/або виділення позивачу частини домоволодіння у користування відповідно до розміру її частки у праві спільної часткової власності із одночасним забезпеченням всіх співвласників належною житловою площею у домоволодінні задля проживання у ньому всіх чотирьох співвласників. Аналогічним чином суд оцінює і посилання сторони відповідача ОСОБА_4 на порушення вселенням позивача житлових прав дітей, неможливість задоволення позову через належність позивачу на праві власності ще трьох інших об`єктів нерухомого житлового майна. Така оцінка судом тверджень і заперечень сторони відповідача ОСОБА_4 ґрунтується на тому, що відповідно до змісту наведених судом вище норм законодавства та правових позицій судів касаційної інстанції наведені представником відповідача обставини і заперечення не є передбаченими законом підставами для позбавлення чи обмеження одними співвласниками (відповідачами) права власності іншого співвласника (позивача) щодо спільного нерухомого майна, зокрема права позивача на користування таким майном. При цьому розмір частки позивача у праві спільної часткової власності так само не має правового значення для вирішення спору сторін. Більш того, як встановлено в ході розгляду справи, наразі площа житлового будинку домоволодіння, до якого бажає вселитись позивач, значно збільшилась внаслідок перебудови/добудови будинку, який замість одного поверху тепер має два, а відповідачі по справі вже тривалий час у цьому будинку не мешкають, оскільки виїхали за межі України, де наразі і проживають, будь-які докази їх повернення до України найближчим часом в матеріалах справи відсутні. Такі обставини не дозволяють стверджувати про обмеження, порушення прав малолітніх співвідповідачів по справі внаслідок вселення позивача до будинку, в якому наразі ніхто не мешкає.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.59, 133, 141 ЦПК України, ст.ст.31, 242, 1178 ЦК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача понесені останньою судові витрати у вигляді судового в розмірі 992,4 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 47, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 358, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.9, 150, 155 ЖК України, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_5 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ), ОСОБА_6 (адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Мануйлівський, 31), про усунення перешкод у користуванні житловим нерухомим майном задовольнити.

Усунути ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належною їй 1/10 часткою у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 шляхом її вселення та вільного доступу до зазначеного домоволодіння, із зобов`язанням ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) передати ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) ключі від житлового будинку домоволодіння АДРЕСА_1 .

У порядку розподілу судових витрат стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір в розмірі 992,4 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко