ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5944/23 Справа № 204/64/22 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Максюти Ж.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу

за апеляційними скаргами акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд»

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2023 року та додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» про визнання наказу незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення серединного заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що з 04 вересня 1995 року працювала у структурних підрозділах АТ «Укрзалізниця» та станом на 01 грудня 2020 року перебувала на посаді інженера 1 категорії сектору організації виробництва будівельних матеріалів, конструкцій та виробів функціонального структурного підрозділу «Дніпровська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» (далі філії «БМЕС») АТ «Укрзалізниця».

Вказує, що наказом № 138 від 07 вересня 2021 року «Про реорганізацію територіальних управлінь» до ФСП «Дніпровська дирекція», приєднано виробничі структурні підрозділи «Дніпровське територіальне управління», «Запорізьке територіальне управління», «Криворізьке територіальне управління» та перейменовано ФСП «Дніпровська дирекція» у виробничий структурний підрозділ «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС», що призвело до зміни штатного розпису та реорганізації структури в цілому.

Зазначає, що 01 жовтня 2021 року їй надано попередження №42 від 30 вересня 2021 року про наступне звільнення на підставі рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 19 липня 2021 року (протокол №Ц-56/82) та у зв`язку із новим штатним розписом ВСП «Дніпровська дирекція» від 27 серпня 2021 року ФСП «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця» реорганізовано шляхом приєднання до ВСП «Дніпровська дирекція» зі скороченням її посади з урахуванням вимог законодавства про працю України та запропоновано список вакантних посад по АТ «Укрзалізниця», роздрукований шрифтом, який не можливо прочитати, без урахування її кваліфікації.

Попередження видано за підписом начальника ВСП «Дніпровська дирекція» Пархоменко О.А., штатним працівником якого на час видання попередження вона не являлась. Крім того, на час видання попередження юридичної довіреності на право підпису вищезазначеного документу у ОСОБА_2 не було. Тобто, в порушення вищезазначеного наказу від 07 вересня 2021 року №138 фактично відбулося приєднання ФСП «Дніпровська дирекція» до Дніпровського територіального управління, керівником якого на момент видання попередження був ОСОБА_2 .

Вважає, що повідомлення, яке було їй надано не мала отримувати взагалі, оскільки до організації де вона працювала на момент отримання повідомлення приєднувались територіальні управління і її посада не скорочувалась (наказ від 07 вересня 2020 року №138).

Також зазначає, що на час видання попередження щодо її скорочення на АТ «Укрзалізниця» діє Програма виплат одноразової грошової допомоги працівникам п.5.10 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України і профспілками, розроблена відповідно до п. 5.10 Галузевої угоди, в рамках заходів щодо пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Звернувшись до відділу кадрів ВСП «Дніпровська дирекція» щодо запропонованої раніше грошової допомоги, отримала відповідь про не включення її до Переліку робітників, який вже був направлений на узгодження до філії БМЕС, про що її навіть не повідомили, а навпаки в телефонній розмові запевняли, що перелік надано на погодження. Таким чином, на час звільнення не отримала коштів, які гарантує Програма, як інші працівники компанії, яких було скорочено. Водночас, працівникам ВСП «Дніпровське, Криворізьке та Запорізьке територіальне управління», які увійшли до переліку та звільнено у зв`язку з реорганізацією, грошові виплати, згідно Програми, було надано.

На підставі вищевикладеного, позивач та ще двоє працівників організації відповідача, які також не були включені до переліку на виплату грошової допомоги, склали колективне звернення на в.о. директора виконавчого філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_3 з метою роз`яснення ситуації, що склалась і вирішенням питання щодо виплат по Програмі, які поширюються на працівників посади яких скорочуються. Колективне звернення було направлено офіційно, та відповіді станом на теперішній час на адресу позивача так і не надходило.

Вказує, що 29 листопада 2021 року, на адресу начальника Дніпровської дирекції філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця», від відповідача надійшла відповідь на вищевказане звернення, у якій зазначено, що «відповідно до затвердженої організаційної структури ВСП Дніпровська дирекція та штатного розпису, кількість штатних одиниць по відділах/секторах дирекції не зменшилась, і скорочення штатних одиниць в дирекції, на яких перебувають працівники не відбувається. Попередження, що були надані працівникам, не відповідають внутрішнім нормативним документам та змінам, які відбулись при реформуванні дирекції.

Зазначає, що 01 грудня 2021 року трудовий договір з нею було припинено та її було незаконно звільнено у зв`язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП, на підставі наказу № 18/ОС від 29 листопада 2021 року.

Вважає, що її звільнено незаконно, оскільки АТ «Укрзалізниця» при вирішенні питання про звільнення не проводилося порівняння кваліфікації та продуктивності праці з іншими співробітниками. Крім того, звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України відбулося без надання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої вона є.

Зазначає, що у зв`язку з протиправними діями щодо незаконного звільнення її з посади завдано моральну шкоду, яку ОСОБА_1 оцінює у 20 000,00 грн. та яка полягає у тому, що вона пережила нервові страждання, у зв`язку із незаконним звільненням, втратою роботи та джерела доходу для нормального існування як її так і її сім`ї, що також відобразилось на її здоров`ї.

На підставі вищевикладеного, просила визнати незаконним та скасувати наказ Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» № 18/ОС від 29 листопада 2021 року про звільнення 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити на посаді інженера 1 категорії 5 го сектору організації виробництва будівельних матеріалів Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» з 01 грудня 2021 року; стягнути з Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» № 18/ОС від 29 листопада 2021 року про звільнення 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 за п. 1 cт. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера 1 категорії 5-го сектору організації виробництва будівельних матеріалів Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця) з 01 грудня 2021 року.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 155 205,34 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інженера 1 категорії сектору організації виробництва будівельних матеріалів Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця».

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правову допомогу задоволено у повному обсязі.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати на допомогу адвоката у розмірі 26 000,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що наказ про звільнення є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки звільнення останньої відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства. Крім того, суд враховуючи характер завданих збитків та ступінь вини відповідача, зважаючи на вимоги розумності та справедливості дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

Додаткове рішення суду мотивовано наявністю підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на допомогу адвоката у розмірі 26 000,00 грн., оскільки заявлений розмір понесених ОСОБА_1 витрат у даній справі, є розумним.

Не погодившись з рішенням суду АТ «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» звернулося з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом не дотримані норми процесуального права, а саме пункт 4 частини статті 265 ЦПК України, оскільки у резолютивній частині судового рішення не значені передбачені законом відомості щодо відповідача - ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України. Судом не було повідомлено, коли буде складено повне рішення, в копіях вступної та резолютивної частини судового рішення, що були надані учасникам процесу, також не зазначено, коли буде складено повне рішення; у резолютивній частині повного тексту судового рішення не вказано про дату складення повного судового рішення. Також зазначає, що суд не надав оцінки доказам, що були надані відповідачем на підтвердження того, що позивач не є членом профспілкової організації, адже відповідно до постанови профкому первинної профспілкової організації апарату Дніпровської дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця», протоколу №5 від 06 жовтня 2021 року, в якому викладено, що заява працівника ОСОБА_1 задоволена та її виключено з профспілки. Також вважає, що позивачем не подано жодних доказів на підтвердження моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги на додаткове рішення суду зазначено, що зазначені в актах виконаних робіт послуги та їх вартість не відповідають критеріям реальності та розумності враховуючи, що ця справа об`єктивно має невисокий рівень складності, враховуючи сталу судову практику з розгляду аналогічних справ, презюмуючи наявність у адвоката достатнього професійного рівня та досвіду адвокатської діяльності, фактично виконаної адвокатом роботи, часу витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), зокрема часу на складання одного процесуального документа, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Вважає, що розмір заявлених представником позивача до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу є значно завищеним, необґрунтованим, неспівмірним з критеріями, визначеними ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Позивач подала відзив на апеляційні скарги, в яких просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних скарг, з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 - ОСОБА_1 працювала на посаді інженера 1 категорії сектору організації виробництва будівельних матеріалів з 29 травня 2020 року (Наказ №11/ОС від 28 травня 2020 року) (а.с. 20-21).

Згідно з наказом філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» №138 від 07 вересня 2021 року, на виконання п.2.3 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 19 липня 2021 року (протокол №Ц-56/82 Ком.т.) «Про структурні перетворення у складі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця»» наказано не пізніше 01 грудня 2021 року реорганізувати територіальні управління філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця» шляхом приєднання до складу дирекції філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» та підпорядковані виробничі структурні підрозділи «Дніпровське територіальне управління», «Запорізьке територіальне управління», «Криворізьке територіальне управління» приєднано до ФСП «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС» (п.1.1), а ФСП «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС» перейменовано у виробничий структурний підрозділ (п.2.1).

Наказом філії «БМЕС» №155 від 17 вересня 2021 року «Про внесення змін до наказу від 07 вересня 2021 року №138» внесено наступні зміни: перейменувати функціональний структурний підрозділ «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС» у виробничий структурний підрозділ «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС» (п. 1.1), та з 07 вересня 2021 року почати процес приєднання виробничих структурних підрозділів до ВСП «Дніпровська дирекція» (п.2.1).

Згідно попередження №42 від 30 вересня 2021 року про наступне вивільнення, інженера 1 категорії сектору організації виробництва будівельних матеріалів ФСП «Дніпропетровська дирекція» філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Укрзалізниця», з яким ОСОБА_1 особисто ознайомлена 01 жовтня 2021 року, у зв`язку із новим штатним розписом ВСП «Дніпровська дирекція» від 27 серпня 2021 року функціональний структурний підрозділ «Дніпровська дирекція» філії «БМЕС» АТ «Укрзалізниця» реорганізовано шляхом приєднання до ВСП «Дніпровська дирекція» та посада, яку обіймала ОСОБА_1 підлягає скороченню. В попередженні запропоновано інші вакантні посади та зазначено, що у разі згоди з наданими вакантними посадами про це необхідно зазначити у відповідній графі попередження. Ненадання письмової згоди на переведення вважатиметься відмовою від запропонованих вакантних посад. Згода ОСОБА_1 у відповідній графі відсутня (а.с. 10).

Наказом Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» №18/ОС від 29 листопада 2021 року ОСОБА_1 , інженера 1 категорії сектора організації виробництва будівельних матеріалів, звільнено у зв`язку зі скороченням штату відповідно до п.1. ст. 40 КЗпП України з 01 грудня 2021 року (а.с. 136).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне звільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити із того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Відповідно до положень ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Згідно пункту 10 статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що такий наказ є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки звільнення останньої відбулося з порушенням вимог чинного трудового законодавства. Суд зазначив, що відповідачем не дотримана процедура звільнення працівника, передбачена вимогами ст.ст. 43, 49-2 КЗпП України, а саме роботодавець не звертався в установленому законом порядку до профспілкової організації з поданням про погодження звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги посилання в апеляційній скарзі на протокол первинної профспілкової організації № 5 від 06 жовтня 2021 року, згідно якого ОСОБА_1 виключено з профспілки з 01 жовтня 2021 року, оскільки рішення про майбутнє вивільнення позивача прийняте до виключення останньої з профспілки.

Водночас колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди на користь позивача у заявленому розмірі, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина 1 статті 23 ЦК України).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом зазначених положень закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Компенсація завданої моральної шкоди не поглинається фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема, у вигляді одноразової грошової виплати.

Таким чином, оскільки права позивача у сфері трудових відносин були порушені, то вона має право на відшкодування моральної шкоди, однак беручи до уваги конкретні обставини по справі, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, їх тривалість, характер немайнових втрат, характер порушення права, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди є завищеним.

Колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду, зменшити розмір стягнутої моральної шкоди з АТ «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» АТ «Українська залізниця» на користь позивача до 5 000,00 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Щодо законності додаткового рішення, суд приходить до наступних висновків.

Представником позивача ОСОБА_4 подано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про відшкодування витрат на правову допомогу, відповідно до якої останній просить стягнути витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 26 000,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції посилався на розумність заявленого представником позивача розміру понесених ОСОБА_1 витрат у даній справі.

Однак, такі висновки суду не знаходять підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частина 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу суду надано: договори №28/12/1 від 28 грудня 2021 року та №07/07/22 від 01 липня 2022 року про надання правничої (правової) допомоги, укладеними між ОСОБА_1 та адвокатом Литвин Р.О. (а.с. 11, 18), акт від 01 липня 2022 року виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої (правової допомоги) №28/12/1 від 28 грудня 2021 року згідно якого вартість наданих адвокатом клієнтові послуг за період з 28 грудня 2021 року по 01 липня 2022 року складає 9 000,00 грн., акт від 13 березня 2023 року виконаних робіт (наданих послуг) за договором про надання правничої (правової допомоги) №01/07/22 від 01 липня 2022 року згідно якого вартість наданих адвокатом клієнтові за період з 01 липня 2022 року по 13 березня 2023 року послуг складає 17 000,00 грн. (том 1 а.с. 13, 17).

Вирішуючи питання про розподіл витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи вищезазначені документи, не є безумовною підставою для відшкодування в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З опису наданих послуг вбачається, що вказані послуги надавалися позивачу адвокатом та полягають у тому, що адвокат здійснив: попереднє вивчення матеріалів, формування позиції та консультування, витрачено часу 2 години, вартість послуги 2 тисячі гривень; складання позовної заяви, витрачено часу 4 години, вартість послуги 4 тисячі гривень; складання відповіді на відзив, витрачено часу 3 години, вартість послуги 3 тисячі гривень; складання та подання до суду клопотання про заміну статусу третьої особи на відповідача, витрачено часу 1 годину, вартість послуги 1 тисяча гривень; ознайомлення з матеріалами справи 13 вересня 2022 року, витрачено часу 1 годину, вартість послуги 1 тисяча гривень; складання та подача до суду додаткових письмових пояснень 10 березня 2023 року, витрачено часу 1 годину, вартість послуги 1 тисяча гривень.

З урахуванням складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 26 000,00 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 7 000, 00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» - задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 13 березня 2023 року в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 квітня 2023 року змінити.

Зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд» акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 з 26 000,00 грн. до 7 000, 00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Ж.І. Максюта