Дата документу 21.02.2023 Справа № 336/6319/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 336/6319/22 Головуючий у І інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/546/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Ільїна Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів, отриманих без достатньої правової підстави.

В обґрунтування позову зазначав, що 22 жовтня 2021 року під час перегляду виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24» довідався, що з його карткового рахунку в АТ КБ «ПриватБанк» був здійснений платіж на користь ОСОБА_2 на суму 50000 гривень. Кошти були зараховані на картковий рахунок, відкритий на ім`я відповідачки в АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 згідно з квитанцією №Р24А від 25 травня 2017 року, призначення платежу: «Перевод на карту «ПриватБанк», відправник: ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 стверджував, що цей платіж був перерахований помилково через систему віддаленого обслуговування (мобільний додаток «Приват 24») АТ КБ «ПриватБанк», позивач планував перерахувати дані кошти на власний картковий рахунок в АТ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 як «Переказ особистих коштів» для поповнення договору (угода №SAMDNWFC0 від 03 вересня 2015 року), але помилився в реквізитах, вказав платіж з невірним номером карти.

Оскільки ОСОБА_2 набула майно та зберігала його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), позивач зазначає, що вона зобов`язана повернути це майно з нарахуванням 3% річних за весь час прострочення та інфляційних втрат.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь 50000 грн, отриманих без достатньої правової підстави, 4500 грн - 3% річних на вказану суму та 21961,01 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги його обґрунтування пропуску строків позовної давності у цій справі. За твердженням скаржника, інформація про помилковий платіж стала йому відома тільки 22 жовтня 2021 року під час перегляду виписки в системі віддаленого обслуговування «Приват24», після чого він звернувся на офіційну електронну адресу банку з проханням підтвердити цей платіж та повернути кошти, проте отримав відповідь про неможливість повернення коштів. Крім того, на думку скаржника, строк позовної давності має бути продовжений у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Посилаючись на правовий висновок, викладений, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, ОСОБА_1 стверджує, що, оскільки відповідач не повернула йому безпідставно набуті кошти у період з 25 травня 2017 до 17 листопада 2022 року (дату звернення до суду), таке прострочення є триваючим правопорушенням, у зв`язку з чим, право на стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

12 січня 2023 року через систему «Електронний суду» до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства, своїх представників до суду не направили. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 82 ЦПК України).

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 910/1238/17 (провадження № 12-83гс18) зроблено висновок, що «положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що цей вид зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із таким позовом, задовольнивши заяву ОСОБА_2 про застосування такого строку.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 25 травня 2017 року ОСОБА_1 в системі віддаленого обслуговування «Приват24» з карткового рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк» на його ім`я, здійснив переказ грошових коштів в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_2 , що підтверджено квитанцією №Р24А від 25 травня 2017 року, призначення платежу: «Перевод на карту «ПриватБанк», відправник: ОСОБА_1

17 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, сформувавши позовну заяву у системі «Електронний суд».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у тому, що про своє порушене право позивач довідався у день здійснення переказу грошових коштів 25 травня 2017 року як з повідомлень системи банківського інформування про списання грошових коштів з карткового рахунку, так і шляхом перевірки власного карткового рахунку для поповнення якого, як стверджує позивач, були призначені кошти, у системі віддаленого самообслуговування, якою він активно користується.

Враховуючи значну суму переказу, доводи скаржника про те, що він не знав про зарахування коштів на інший рахунок є неспроможними, адже за його власним твердженням, цей переказ призначався для поповнення його власного карткового рахунку в АТ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 як «Переказ особистих коштів» для поповнення договору (угода №SAMDNWFC0 від 03 вересня 2015 року), адже він був достовірно обізнаний про те, що кошти на зазначений рахунок 25 травня 2017 року не зараховані. Матеріали справи не містять інформації про протилежне.

Оскільки ОСОБА_1 не зазначив, як саме встановлення карантинних обмежень у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 перешкодило йому звернутись до суду за захистом його порушеного права, зокрема через підсистему «Електронний суд», за допомогою якої він подав позов у цій справі, апеляційний суд не бере до уваги доводи скарги щодо продовження строків позовної давності у зв`язку з дією карантину.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

Разом з тим, такі доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, встановлено різні фактичні обставини.

При цьому скаржник просить апеляційний суд переоцінити докази, яким вже була надана оцінка судом першої інстанції.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні, а отже апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 березня 2023 року.

Головуючий:

Судді: