ПОСТАНОВА

Іменем України

27 січня 2023 року м. Кропивницький

справа № 390/636/21

провадження № 22-ц/4809/64/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Фортечний відділ

державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного

міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро),

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє представник - адвокат Ткаченко Станіслав Валерійович, на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області (Бойко І. А.) від 01 червня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

12 травня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила позов до ОСОБА_2 , вказавши як на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Фортечний відділ державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дитини у розмірі 5239,89 грн, а також неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання позивача у розмірі 4261,16 грн.

Як підставу позовних вимог, ОСОБА_1 вказала, що у період з 06 жовтня 2020 року по 09 лютого 2021 року відповідач не виконував своїх обов`язків зі сплати аліментів на утримання їх спільної дитини - дочки ОСОБА_3 та на утримання позивачки, присуджених їй рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року. Внаслідок такого невиконання станом на 09 лютого 2021 року виникла заборгованість за аліментами на утримання дитини - 5239,89 грн та заборгованість за аліментами на утримання позивачки - 5000,00 грн.

Цю заборгованість відповідач сплатив 10 лютого 2021 року.

З огляду на це позивачка вважає, що є передбачені ст. 196 СК України підстави для стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 06 жовтня 2020 року (дати пред`явлення позову про стягнення аліментів) по 09 лютого 2021 року (дати, яка передує дню, коли відповідач сплатив вказану заборгованість).

Згідно з наведеним позивачкою розрахунком, пеня за прострочення сплати аліментів на утримання дитини за вказаний період становить 5239,89 грн, а за прострочення сплати аліментів на утримання позивачки - 4261,16 грн.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 пеню пеню за прострочення аліментів на утримання дитини у розмірі 3762,84 грн та за прострочення аліментів на утримання позивачки - 2825 грн. Суд також стягнув з ОСОБА_4 на користь держави 1254,01 грн судового збору.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції встановив факт заборгованості відповідача по сплаті аліментів, які присуджені рішенням суду від 10 грудня 2020 року та виходив з того, що пеня має стягуватися з відповідача від дня пред`явлення позову про стягнення аліментів, тобто з 06 жовтня 2020 року, по 11 лютого 2021 року. Однак з урахуванням обмеження, встановленого ч. 1 ст. 196 СК України, її розмір суд зменшив до 100 % заборгованості про аліментах.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В поданій до суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 , від імені якого діє представник - адвокат Ткаченко Станіслав Валерійович, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що, на переконання відповідача, висновки суду не відповідають обставинам справи. Так, відповідач не погоджується з висновком місцевого суду про стягнення з нього пені за прострочення аліментів з жовтня 2020 року по січень 2021 року. Він вказує на те, що рішення суду про стягнення з нього аліментів набрало законної сили лише 16 березня 2021 року, тож він зобов`язаний сплачувати аліменти в повному обсязі лише з цього часу, а до того він був зобов`язаний сплатити аліменти лише в межах платежу за один місяць.

Крім того, ще до набрання рішенням суду про стягнення аліментів законної сили, а саме 10 лютого 2021 року, він сплатив позивачці аліменти на суму 10846,90 грн.

Отже, як вважає відповідач, відсутня його вина у виникненні заборгованості по аліментах до набрання рішенням місцевого суду законної сили, що виключає його відповідальність у формі пені, а тому він просив суд апеляційної інстанції відмовити в задоволенні вимог позивачки повністю, а також стягнути з неї на його користь витрати на професійну правничу допомогу у зв`язку з апеляційним оскарженням рішення суду.

Узагальнені доводи і заперечень інших учасників справи

Від позивачки та третьої особи до апеляційного суду відзиви на апеляційну скаргу впродовж встановленого судом строку не надійшли.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Рух справи в апеляційній інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 15 серпня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , від імені якого діє представник - адвокат Ткаченко Станіслав Валерійович.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 19 вересня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення її учасників.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень Цивільно-процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частинами 4 та 5 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи:

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року по справі № 390/1313/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06 жовтня 2020 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1250 грн щомісячно, починаючи стягнення з 06 жовтня 2020 року і до досягнення ОСОБА_3 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Допущено негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 16 березня 2021 року у справі № 390/1313/20 вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року залишено без змін.

Згідно з інформацією з ЄДРСР рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року по справі № 390/1313/20 набрало законної сили 16 березня 2021 року.

18 грудня 2020 року Кіровоградський районний суд Кіровоградської області на підставі свого рішення від 10 грудня 2020 року видав виконавчі листи № 2/390/629/20.

22 грудня 2020 року державний виконавець Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63964789 на підставі виконавчого листа № 2/390/629/20, виданого судом 18 грудня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини.

22 грудня 2020 року державний виконавць Фортечного відділу державної виконавчої служби у місті Кропивницькому Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 63964370 на підставі виконавчого листа № 2/390/629/20, виданого судом 18 грудня 2020 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № АСВП 63964789 від 15 квітня 2021 року, складеною старшим державним виконавцем Касьяновою Ю. В., боржнику ОСОБА_2 нараховано до сплати аліменти у щомісячно в наступних розмірах: за жовтень 2020 - 2055,39 грн, за листопад 2020 - 1601,01 грн, за грудень 2020 - 960,50 грн, за січень 2021 року - 1230 грн, за лютий 2021 року - 1207,50, за березень 2021 року - 1207,50 грн. Відомості про сплату боржником аліментів в період з жовтня по січень включно, - відсутні. В лютому боржник сплатив 5239,89 грн, в березні - 1207,50 грн. Станом на 31 березні 2021 року розмір заборгованості складає 1814,51 грн.

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів № АСВП 63964370 від 01 квітня 2021 року, складеною старшим державним виконавцем Касьяновою Ю. В., боржнику ОСОБА_2 нараховано до сплати аліменти щомісячно в розмірі 1250 грн з жовтня 2020 по березень 2021. Відомості про сплату боржником аліментів в період з жовтня по грудень відсутні. В січні, лютому боржник сплатив 5000 грн, в березні - 1250 грн. Станом на 31 березня 2021 року розмір заборгованості складає 1250 грн.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно з положеннями частин 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Правильність та повнота встановлення судом першої інстанції обставин цієї справи сторонами не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосуються невідповідності, на його думку, висновків суду обставинам справи та неправильного застосування судом норм матеріального права.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає за доцільне окремо оцінити законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини та пені за прострочення сплати аліментів на утримання матері дитини.

Щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд виходив із того, що у період з 06 жовтня 2020 року по 11 лютого 2021 року з вини відповідача виникла заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки на суму 5846,90 грн, а тому з нього на користь позивачки підлягає стягненню неустойка за цей період прострочення, але не більше 100 % розміру заборгованості по аліментах.

Повністю погодитися з такими висновком суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України).

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів, передбачених ст. 181 СК України, виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України, Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. У п. 9 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно з ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді передбаченої ст. 196 СК України неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а також про те, що на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин вказував Пленум Верховного Суду України у п. 22 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказав, зокрема, про таке: «Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц Велика Палата Верховного Суду виснувала, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції правильно встановив, що рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року по справі № 390/1313/20 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 06 жовтня 2020 року та до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на її утримання у розмірі 1250 грн щомісячно, починаючи стягнення з 06 жовтня 2020 року і до 03 липня 2022 року.

Суд допустив негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року по справі № 390/1313/20 набрало законної сили 16 березня 2021 року.

Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Ця норма закону направлена на захист майнових прав дитини. Проте, хоча аліменти на дитину і присуджуються від дня пред`явлення позову, але обов`язок їх сплатити у платника аліментів виникає з дня набрання рішенням суду законної сили.

Якщо ж суд відповідно до п. 1 ст. 430 ЦПК України допустив негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, то обов`язок відповідача (платника аліментів) сплатити вказану суму виникає негайно (зразу, без затримки, терміново) з часу проголошення рішення суду.

З урахуванням принципів розумності та добросовісності, які лежать в основі регулювання сімейних відносин (ч. 8 ст. 7 СК України), платник аліментів, якому проголошено рішення суду, зобов`язаний якнайскоріше сплатити вказану судом суму.

Зі змісту рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року по справі № 390/1313/20 вбачається, що ОСОБА_2 був присутнім в суді під час розгляду справи. Він не заперечував, що був ознайомлений зі змістом рішення суду, апеляційну скаргу на рішення не подавав (в апеляційному порядку рішення суду переглядалося за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ).

Згідно з виконаним державним виконавцем розрахунком заборгованості зі сплати аліментів на дитину місячний їх розмір (за жовтень 2020 року) становить 2055,39 грн (а. с. 10). Правильність розрахунку відповідачем не оспорюється.

Хоча конкретно ця сума не вказана у резолютивній частині рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 10 грудня 2020 року по справі № 390/1313/20, як така що допускається до негайного виконання, але в ній суд вказав формулу розрахунку місячного платежу, бо ж аліменти сплачуються щомісячно.

Знаючи формулу розрахунку місячного платежу за аліментами, а також володіючи інформацією про розмір власних заробітків (доходу) відповідач не мав складнощів самостійно визначити суму грошових коштів, яка відповідає розміру аліментів на утримання дочки за один місяць, а тому міг сплатити їх якнайскоріше тим сами виконавши рішення суду в частині, яка допущена до негайного виконання.

Однак, як стверджують обидві сторони у справі, він вперше сплатив позивачці кошти як аліменти на підставі рішення суду лише 10 лютого 2021 року в сумі 10239,89 грн, зокрема 5239,89 грн - аліментів на утримання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 визнає, що до закінчення апеляційного перегляду цивільної справи № 390/1313/20 він був зобов`язаний негайно сплатити позивачці аліменти в межах платежу за один місяць (а. с. 98 абз. 9 на звороті), але причини виконання цього зобов`язання лише 10 лютого 2021 року він не вказав. Про те, що ним вживалися дії щодо виконання свого обов`язку в цей строк відповідач також не вказав.

Отже, відповідач не довів відсутність своєї вини в несплаті аліментів на дитину в межах допущеного судом до негайного виконання місячного платежу, а отже на нього покладається майнова відповідальність за невиконання зобов`язання у формі пені, передбаченої ст. 196 СК України.

Пеня нараховується на суму заборгованості - 2055,39 грн за весь період прострочення - з 12 грудня 2020 року по 09 лютого 2021 року (від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення - 60 днів) у розмірі 1 % суми несплачених аліментів за кожен день прострочення:

2055,39 х 60 : 100 х 1 = 1233,23 грн.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що прострочення відповідача настало з часу пред`явлення позову 06 жовтня 2020 року, а також, що до набрання законної сили рішенням суду про стягнення аліментів (до 16 березня 2021 року) відповідач був зобов`язаний сплатити всю заборгованість починаючи з 06 жовтня 2020 року.

Місцевий суд не перевірив доводів сторін належним чином, у зв`язку з чим позбавив себе можливості правильно застосувати до спірних правовідносин положення ст. 196 СК України та вирішити спір в цій частині відповідно до норм права, закріплених у вказаній статті Кодексу, внаслідок чого неправильно визначив розмір стягуваної пені.

Водночас вимоги апеляційної скарги про повну відмову у стягненні пені за прострочення сплати аліментів на дитину не знайшли свого підтвердження.

Щодо стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання матері дитини

У цій справі спір між сторонами виник не лише щодо покладення на відповідача відповідальності за прострочення сплати аліментів на утримання дитини, а й аліментів, які стягується на підставі рішення суду на утримання позивачки (матері дитини з якою та проживає).

Суд першої інстанції вважав, що позивачка має право на таку вимогу в разі порушення відповідачем обов`язку сплачувати щомісячно присуджене позивачці утримання.

З таким висновком суду не можна погодитися так, як він ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права.

Вимагаючи стягнення з відповідача пені за несвоєчасну сплату коштів на своє утримання, як і в частині прострочення сплати аліментів на утримання дитини, позивачка посилалася на норми ст. 196 СК України.

Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначені СК України.

Обов`язок матері, батька утримувати дитину та виконання указаного обов`язку регламентовано нормами глави 15 СК України, до яких належать і норми ст. 196 Кодексу, якою передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені).

Сімейне законодавство поширює положення ст. 196 СК України також на правовідносини, визначені главою 16 СК України, якими встановлено обов`язки батьків утримувати повнолітніх дочку, сина. Так, згідно з положенням ст. 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейне законодавство не містить положень, які поширюють дію норм ст. 196 СК України на правовідносини, визначені главою 17 СК України, якими встановлено права та обов`язки подружжя по утриманню, зокрема право дружини на утримання у разі проживання з нею дитини (ст. 84 СК України).

З огляду на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що норми ст. 196 СК України передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді неустойки тільки при виникненні заборгованості за аліментами, які сплачуються на дітей, непрацездатних повнолітніх дочку або сина, а також тих із них, які продовжують навчання, і не розповсюджуються на правовідносини щодо сплати аліментів на утримання матері з якою проживає дитина до досягнення трирічного віку.

Суд першої інстанції дійшли помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій частині внаслідок неправильного застосування норм ст. 196 СК України до правовідносин сторін, на які вони не поширюються.

При цьому встановлена ч. 1 ст. 10 СК України аналогії закону не застосовується.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленість (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Як вже згадував суд, правовідносини подружжя по утриманню врегульовані главою 9 СК України, яка не містить норм про відповідальність у формі неустойки (пені) за невиконання таких зобов`язань, що не може розцінюватися, як неврегульованість правовідносин такого характеру.

При цьому, згідно з ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Тобто особа, яка вважає свої права порушеними, за умови доведення такого порушення, має можливість захистити їх у спосіб, який передбачений чинним законодавством, зокрема ЦК України, що свідчить про відсутність підстав для застосування у даній справі аналогії закону, передбаченої ч. 1 ст. 10 СК України, та спростовує відповідні доводи позивачки і висновки суду першої інстанції у цій частині.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Про неправильність застосування судом норм матеріального права відповідач в апеляційній скарзі не вказував, але в такому випадку суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги на підставі ч. 4 ст. 367 ЦПК України.

Оскільки суд апеляційної інстанції встановив неправильність застосування місцевим судом норм матеріального права при вирішенні позовної вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання матері дитини, то оскаржуване рішення суду у в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.

Про судові витрати

Згідно з п.п. «в» ч. 4 ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Щодо судового збору

У преамбулі Закону України «Про судовий збір» вказано, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, за подання до суду позовної заяви позивачка судовий збір не сплатила, посилаючись на пільгу, передбачену п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Тож суд першої інстанції стягнув з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 1254,01 грн.

Однак, всупереч змісту п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд першої інстанції обклав судовим збором у мінімальному розмірі кожну з двох заявлених позовних вимог майнового характеру, а не виходив із єдиної ціни позову.

Внаслідок цього суд безпідставно стягнув з відповідача судовий збір у більшому розмірі ніж передбачено законом.

Тож на виконання приписів ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює розподіл судового збору виходячи з такого.

Позов у цій справі пред`явлено 12 травня 2021 року, його ціна визначена позивачем і становить суму пред`явлених вимог: 5239,89 + 4261,16 = 9501,05 грн.

Апеляційний суд позовні вимоги задовольнив частково на суму 1233,23 грн, що становить 13% від ціни позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» цей збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Станом на 1 січня 2021 року встановлений законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2270 грн.

З урахуванням ціни позову та ставки судового збору, за подання до суду позовної заяви розмір судового збору становить: 2270 х 04 = 908 грн.

Отже, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог: 908 / 100 х 13 = 118,04 грн.

Відповідно до п.п. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Тож при зверненні до апеляційного суду відповідач мав сплатити судовий збір:

908/100 х 150 = 1362 грн.

Фактично ж відповідач сплатив 1881,01 грн (а. с. 124), тобто переплата становить 519,01 грн, а з урахуванням судового збору в суді першої інстанції сума переплати - 400,97 грн, яку відповідач має право повернути в порядку, передбаченому ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Також відповідач має право на компенсацію за рахунок держави, в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, сплаченого ним судового збору за подання до суду апеляційної скарги пропорційно до розміру незадоволених позовних вимог:

1362 х 87 % = 1184,94 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (крім судового збору - суд), покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями частин 2 - 6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», положення якої знайшли свій розвиток у ст.. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

В апеляційній скарзі відповідач просив стягнути з позивачки його витрати на професійну правничу допомогу, отриману ним в суді апеляційної інстанції.

Згідно з доданими до апеляційної скарги копіями договору про надання правової допомоги № 24/06 від 24 червня 2022 року (а. с. 105 - 107), додаткової угоди до договору від 28 червня 2022 року (а. с. 108), акта приймання -передачі наданих послуг від 28 червня 2022 року (а. с. 109) та квитанції від 28 червня 2022 року (а. с. 110) відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу, яку йому у цій справі надавав адвокат Ткаченко С. В., в сумі 3000 грн.

Від позивачки не надходило заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу через їх неспівмірність.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що матеріалами справи підтверджений факт надання адвокатом правничої допомоги відповідачу в суді апеляційної інстанції, за які він сплатив 3000 грн. Ці витрати відповідача покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тож присуджує відповідачу компенсацію: 3000 х 87 % = 2610,00 грн.

Інші учасники справи про свої судові витрати не заявляли.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 , від імені якого діє представник - адвокат Ткаченко Станіслав Валерійович, задовольнити частково.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини змінити, а саме: стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1233 (одна тисяча двісті тридцять три) грн 23 коп.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_2 пені за прострочення сплати аліментів на утримання ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_1 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 2610 (дві тисячі шістсот десять) грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 27 січня 2023 року.

Учасник справи, якому постанова не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: А. М. Головань

С. І. Мурашко