Справа № 202/2580/14-ц
Провадження № 2/202/439/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Жупій А.В.,

представника відповідача - Авраменка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у лютому 2014 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 730 від 24.12.2002 року у розмірі 9 288,74 дол. США, що еквівалентно 74 248 грн. 62 коп.; з ПАТ «Акцент - банк», ОСОБА_1 солідарно заборгованість у розмірі 10 000 грн. 00 коп., з ОСОБА_1 на користь позивача стягнути витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. 00 коп. та судовий збір.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № 730 від 24.12.2002 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 500,00 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків у розмірі 19,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23.12.2004 року. Проте, в порушення умов договору ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду.

Вимоги до відповідача ОСОБА_1 , що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «Акцент-Банк» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року у зв`язку з чим вони є солідарними відповідачами за пред`явленим до стягнення боргом.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

21 вересня 2022 року на адресу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява адвоката Авраменка Олександра Вікторовича в інтересах відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2015 року скасовано і справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

22 жовтня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Авраменка О.В. надійшов відзив на позовну заяву в якій вказав на те, що позивачем при звернені до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська приховано від суду, що договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку №730 від 24.12.2002 року було розірвано за ініціативою АТ КБ «ПриватБанк» 16.01.2004 року. Дані обставини встановлені рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.04.2004 року по справі №2-2160/2004 рік. Так, у рішенні зазначено: «Листом від 16.01.2004 року відповідача було повідомлено про розірвання договору №730 про відкриття та обслуговування карткового рахунку № НОМЕР_1 ». Внаслідок несплати заборгованості протягом 21 дня позивач власне звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з вимогою про стягнення такої заборгованості з відповідача в судовому порядку. Цим же рішенням Зарічного районного суду м. Суми за вказаним договором було стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість в загальній сумі 21238,38 грн. (3984,69 дол. США, за курсом НБУ 5,33 грн. за 1 долар США на дату звернення з позовом до суду. 17.02.2004 року).

Проте, як слідує з розрахунку заборгованості, долученого позивачем до позову, останній не дивлячись на розірвання договору та дострокове стягнення суми заборгованості за кредитом, маючи судове рішення про стягнення заборгованості за договором №730 від 24.12.2002 року, продовжив протиправно нараховувати відповідачу відсотки за користування кредитними коштами аж до січня 2014 року.

Зазначив, що станом на дату розірвання договору №730 (16.01.2004 року) у відповідача була відсутня заборгованість за пенею, станом на дату звернення позивача до Зарічного районного суду м. Суми (17.02.2004 року) такі вимоги не заявлялись. Очевидно, що вже після розірвання договору №730 від 24.12.2002 року, яке відбулося 16.01.2004 року, пеня тим паче не може нараховуватися відповідачу. Просив в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. За наслідками розгляду справи вирішити питання про розподіл судових витрат, та стягнути з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 496,20 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про скасування заочного рішення та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу.

04.11.2022 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Авраменка О.В. надійшла заява про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності та просив суд відмовити в позові.

30.11.2022 року від представника відповідача АТ «Акцент-Банк» надійшли заперечення на позовну заяву, в якому просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». Вказали, що у АТ «А-Банк» відсутні будь -які відомості щодо укладання даного договору, як і сам договір (його копія) взагалі.

Між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» 01 листопада 2007 року було укладено договір аутсорсингу №1.07, який фактично діяв до лютого 2017 року, за цей період ведення всіх судових справ ПАТ «Акцент-Банк» здійснювали працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» .

Скориставшись відсутністю контролю з боку ПАТ «Акцент-Банк» представники ПАТ КБ «ПриватБанк» до боржників за кредитами із зазначенням ПАТ «Акцент-Банк» як поручителя, долучаючи копії неіснуючого договору поруки.

Стверджують, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» не укладалось договору поруки №167 від 20 жовтня 2010 року. Додатково це підтверджується тим, що договір поруки від 20 жовтня 2010 року, фактично в той же день позивач знав, що його права порушено, тому в силу ч.4 ст.559 ЦК України, даний договір поруки вважається припиненим, а позивач звернувся до суду після спливу строку позовної давності. Просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог позивача в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк». За необхідності застосувати до позовних вимог відносно ПАТ «Акцент-Банк» наслідки ч.4 ст.267 ЦК України та (у разі необхідності) ст.559 ч.4 ЦК України.

23.12.2022 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшли пояснення по справі.

30.12.2022 року від АТ КБ «Приватбанк» надійшла позовна заява про зменшення позовних вимог та визначено сторони по справі. Просили суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 4105,16 дол. США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 07.12.2022 року складає 150084,65 грн. за кредитним договором №730 від 24.12.2002 року станом на 07.12.2022 року, яка складається з наступного: 2310,60 дол. США заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 1794,56 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань та судові витрати по справі.

16.02.2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Авраменка О.В. надійшов відзив з урахуванням уточненої позовної заяви. В якому вказав на те, що відповідно до ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняється. Вимоги позивача стосовно стягнення суми відсотків та пені, нараховані після 16.01.2004 року є безпідставними, оскільки відсотки та пеня нараховані після розірвання договору №730 від 24.12.2002 року.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. В матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи без участі представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав наведених в відзивах на позовну заяву та уточнену позовну заяву. Просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений договір №730 Про відкриття та обслуговування картрахунку № НОМЕР_2 від 24.12.2002 року.

Відповідно до Додаткової угоди №1 до Договору №730 Про відкриття та обслуговування картрахунку № НОМЕР_2 від 24.12.2002 року. Про встановлення VISA-SERVICE, ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3500,00 дол. США зі сплатою за користування ним відсотків 19,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 23.12.2004 року.

Згідно з п.10 Додаткової угоди №1 в разі несвоєчасного погашення заборгованості по кредитному ліміту, Клієнт сплачує банку підвищену відсоткову ставку в розмірі 38 відсотків річних від суми залишку непогашеної заборгованості по кредитному ліміту.

Нарахування пені передбачено п.11 Додаткової угоди №1, так зазначено, що в разі порушення строків погашення відсотків по кредиту сплачується Банку пеня в розмірі 0,2 відсотка за кожний день прострочення від суми непогашеної заборгованості по відсоткам.

Згідно з п.4.3 Договору Банк має право розірвати даний Договір (в т.ч. у випадку порушення клієнтом умов даного договору), письмово повідомивши клієнта про намір закрити картрахунок. Клієнт зобов`язаний в строк не пізніше 21 -го дня з дня повідомлення погасити всі види заборгованості перед Банком, а також повернути в Банк основну і всі додаткові витрати карти, пов`язані з картрахунком.

Як вказує у своїй позовній заяві позивач, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору №730 від 24.12.2002 року заборгованість станом на 07.12.2022 р. склала 4105,16 дол. США, в тому числі заборгованість по процентам за користування кредитом 2310,60 дол. США; пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором 1794,56 дол. США.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно з ч.1 ст.653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що Рішенням Зарічного районного суду м. Суми по справі №2-2160/2004 за позовною заявою Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення грошової суми, позовні вимоги ЗАТ КБ «ПриватБанк» задоволені, стягнено з ОСОБА_1 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 21238,38 грн., судові витрати по справі в сумі 212,38 грн., а всього в сумі 21450,76 грн. Встановлено, що станом на 17.02.2004 р. заборгованість відповідача перед ПриватБанком становить 21238,38 грн, з яких : 17105,89 сума основного боргу, 259,12 сума заборгованості по сплаті відсотків, 1551,20 грн. сума простроченої заборгованості основного боргу, 2322,17 сума простроченої заборгованості по сплаті відсотків.

Рішенням встановлено, що «Листом від 16.01.2004 року відповідача було повідомлено про розірвання договору №730 про відкриття та обслуговування карткового рахунку № НОМЕР_1 від 24.12.2002 року та додаткової угоди до нього №1 від 24.12.2002 року та запропоновано в добровільному порядку, протягом 21 дня погасити кредитну заборгованість в повному розмірі ».

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Щодо заяви представника відповідача про застосування до позовних вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності, то суд виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, кредитний договір був укладений 24.12.2002 року, строк дії договору до 19.02.2004 року, з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська в лютому 2014 року, тобто по закінченню строку позовної давності .

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України).

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v.THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).

Отже, наслідки спливу позовної давності застосовується до обґрунтованого позову за наявності заяви відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 14.07.2021 р. у справі №186/1376/19 в частині забезпечення вимог кредитора іпотекою, які виникли на підставі ст. 625 ЦК України. Загальним правилом визначено, що у разі пред`явлення вимоги в порядку ст. 1048 ЦК України банком боржнику чи у разі закінчення кредитного договору на суму заборгованості не нараховуються проценти за користування кредитними коштами, а застосовується інший порядок, передбачений ст. 625 ЦК України.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81, 82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28.04.2004 року у праві №2-2160/2004 року з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» була достроково стягнена заборгованість за кредитним договором №730 від 24.12.2002 року та договір між сторонами було розірвано, однак позивач всупереч нормам діючого законодавства продовжив нараховувати відповідачу (позичальнику) відсотки в розмірі 38% за користування кредитними коштами та пеню до 07.12.2022 року, тому суд доходить висновку, що позов є незаконним та задоволенню не підлягає та не вбачає підстав для застосування спливу строку позовної давності.

Щодо заявленихз вимог відповідача про розподіл судових витрат та стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судових витрати в розмірі 496,20 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви про скасування заочного рішення та 5000,00 грн. витрат на правову допомогу суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України.

За приписами ст.ст.137, 141 ЦПК України витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ч. 2 ст. 15 ЦПК України).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий правовий висновок сформовано у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 року у цивільній справі справа № 372/1010/16-ц.

Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи із вищевикладеного, оскільки позивачу відмовлено в позові, а відповідачем заявлено вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та надано Договір про надання правової допомоги від 24 листопада 2021 року укладений між адвокатом Авраменко Олександром Вікторовичем (Адвокат) та Маслаком Ростиславом Петровичем (Клієнт), Додаткову угоду №2 від 05 вересня 2022 року до Договору про надання правничої допомоги від 24 листопада 2021 року, відповідно до якої сторони дійшли згоди, що розмір гонорару Адвоката за супроводження справи №202/25808/14-ц становить 5000 грн. Розмір гонорару є фіксованим та не залежить від кількості вчинених Адвокатом дій та витраченого ним часу (п.2). Клієнт зобов`язується сплатити Адвокату гонорар, обумовлений п.2 даної Додаткової угоди, протягом 15 календарних днів з дня ухвалення судом першої інстанції рішення за результатами розгляду справи №202/2580/14-ц ( п.3 Додаткової угоди), тому суд доходить висновку щодо стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами ст.141 ЦПК України, тому з позивача підлягає стягненню на користь відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 496,20 грн.

Керуючись: ст. ст. 256, 257, 264, 525, 526,530, 549, 553, 610, 625, 628, 653,1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 4,13,141,259,263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 ) судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 496,20 грн. та витрати на надання правової допомоги в розмірі 5000,00 грн., а всього 5496,20 грн. (П`ять тисяч чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст буде складено 27.02.2023 року

Суддя Л.П. Слюсар