Єдиний унікальний номер справи 183/4485/21
Провадження № 2/183/568/23

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря судового засідання Коссовича А. О.,

позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника позивача адвоката Павлова Є. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення суми,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2021 року позивачі звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним договору на сервісне обслуговування та продовження гарантійних зобов`язань № 2562 від 06 травня 2021 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 990 грн. безпідставно набутих коштів, «після чого забрати водоочищувач».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона є одноособовим власником квартири під АДРЕСА_1 , та проживає у ній, разом з нею у цій квартирі проживає її матір ОСОБА_2 06 травня 2021 року під час її відсутності у квартирі за присутності її матері ОСОБА_2 до квартири потрапили «якісь люди», які на момент її приходу до квартири вже провели маніпуляції з інженерним обладнанням (водопроводом та ін.): просвердлили отвори в кухонній мийці втрутилися у квартирну систему водопостачання (зробили врізку). Як з`ясуваося пізніше, представник відповідача уклав ОСОБА_2 договір сервісного обслуговування стаціонарного водоочищувача, який вже й установили. Для ОСОБА_1 усі ці обставини та дії сторонніх осіб виявилися несподіваними, оскільки вона як власниця квартири не надавала жодної згоди будь-кому на внесення змін у її власність, а саме до інженерних мереж (водопроводу) та обладнання (мийки) її квартири. Також зазначає, що між її матір`ю та відповідачем було укладено договір на сервісне обслуговування та продовження гарантійних зобов`язань № 2562 від 06 травня 2021 року, зі змісту якого вбачається, що під сервісним обслуговуванням розуміється у тому числі й продаж товарів. Тобто укладений договір № 2562 від 06 травня 2021 року містить у собі елементи кількох договорів, зокрема, договору купівлі-продажу, договору про надання послуг, договору підряду. Також позивач ОСОБА_1 зазначає, що уклавши договір із особою, яка не є власником майна, відповідач порушив її права власності, адже розпоряджався її майном (вносив зміни до нього) не маючи на це права, оскільки позивач як власниця квартири такої згоди на це не давала, договір № 2562 від 06 травня 2021 року порушує її право власності, а отже суперечить ЦК України. Таким чином, договір № 2562 від 06 травня 2021 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недійсним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що 06 травня 2021 року представниці ОСОБА_3 біля дому рекламували водоочищувачі. Одна з них з майстром попросилася до позивачів тільки подивитись, чи є можливість встановлювати очищувачі в такій квартирі, як їх. Зайшовши, почали агресивно пропонувати встановлення водоочищувача. Цим людям позивач ОСОБА_2 повідомляла, що вона не є хазяйкою квартири і тут не прописана, та пропонувала дочекатися приходу її дочки. Одначе, вони слухати ОСОБА_2 не стали, а без її згоди почали проводити встановлення водоочищувача. Після встановлення, здійснюючи моральний тиск на ОСОБА_2 , «мовляв ми вам вже встановили, а ви тепер відмовляєтесь сплачувати», вмовили її підписати договір № 2562 від 06 травня 2021 року. Проєкт договору було підготовлено заздалегідь та реквізити позивача ОСОБА_2 до цього проєкту вносилися представниками відповідача із наданого позивачем ОСОБА_2 паспорту. У решті решт, представники відповідача морально примусили сплатити позивача ОСОБА_2 4990,00 гривень за водоочищувач, який їй не потрібен. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що враховуючи її вік, наявний моральний тиск, вона не змогла протистояти діям та без власної волі віддала «цим ділкам» зазначену вище суму. Через декілька хвилин дочка позивача ОСОБА_2 , яка зрозуміла усю ситуацію, що власної волі ОСОБА_2 на установку зовсім не було, одразу зателефонувала за телефоном, зазначеним в отриманих документах та вказала, що водоочищувач їм не потрібний, що нехай повертають кошти та забирають свій товар, поки вони ще не покинули місто. На цей дзвінок було сказано, що пишіть письмову заяву та надсилайте за адресою, зазначеною в договорі. Наступного дня, 07 травня 2021 року цей водоочищувач позивачі зняли та їм жодного разу не користувалися. Пізніше позивач ОСОБА_2 написала та надіслала відповідачу заяву, одначе отримала відмову. З боку позивача ОСОБА_2 волі на укладання правочину не було, оскільки вона підписала документи під моральним примусом та під дією обману. Крім того, представник Рудницького бачив по паспорту, що ОСОБА_2 навіть не прописана в квартирі, але приховав це і склав договір. Позивач ОСОБА_2 вважає, що договір № 2562 від 06 травня 2021 року укладений під дією обману та має бути визнаний недійсним. Якщо враховувати, що договір № 2562 від 06 травня 2021 року є недійсним, то сплачені позивачем ОСОБА_2 кошти згідно з квитанцією до касового ордеру 2562 від 06 травня 2021 в сумі 4990,00 гривень є безпідставно набутим майном і мають бути стягнуті з відповідача на користь позивача ОСОБА_2 .

Відповідач, не визнаючи позов, подав відзив на позов, у якому зазначив що між ним та ОСОБА_2 укладено усний договір купівлі-продажу, на виконання якого він передав товар систему очистки води у власність покупця ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняла та оплатила його повну вартість 4990 грн., про що надано квитанцію до приходного касового ордеру. Крім того, покупцеві було запропоновано укласти договір на сервісне обслуговування та продовження гарантійних зобов`язань № 2562 від 06 травня 2021 року. Згідно з цим договором на замовлення ОСОБА_2 проведено безкоштовний монтаж та введено в експлуатацію систему очистки води. У подальшому від ОСОБА_2 надійшла заява від 07 травня 2021 року з вимогою забрати придбаний товар та повернути кошти з посиланням на ЗУ «Про захист прав споживачів» та заява від 07 травня 2021 року з вимогою забрати придбаний товар та повернути кошти з посиланням на нібито завищену ціну та відсутність гарантійного талону. Розглянувши зазначені заяви ФОП ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_2 про відмову у задоволенні висунутих вимог. ОСОБА_2 у заявах фактично не зазначено жодних істотних недоліків товару, які не дають можливості використовувати придбаний товар за призначенням, отже укладений договір купівлі-продажу не може бути розірваний з цих підстав. Крім того, у зв`язку з тим, що система очистки води фактично використовувалась, порушено упаковку та ярлики в фільтрах, які входили в комплект поставки та були встановлені в систему очистки при її монтажі товар не може бути повернено з підстав зазначених у ст. 9 ЗУ «Про захист прав споживачів». Використання (експлуатація) фактично розпочата після проведення монтажу та введення приладу в експлуатацію. Позивачами на підтвердження своїх вимог про недійсність правочину не наведено належних і допустимих доказів, які засвідчують існування помилки, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно мала місце і вона має істотне значення. При укладанні договору ОСОБА_2 розуміла, що вона купує саме систему очистки води та замовляє її монтаж. Свої зобов`язання за Договором купівлі-продажу та Договором на сервісне обслуговування та продовження гарантійних зобов`язань ФОП ОСОБА_3 виконано в повному обсязі. Стосовно тверджень ОСОБА_1 про порушення її права власності на квартиру внаслідок втручання в інженерні комунікації без її дозволу, то Відповідач вважає, що її право власності жодним чином не порушено. Монтаж системи очистки води не потребує складних дій, пов`язаних з внесенням змін до системи водозабезпечення квартири. Фактично питання стосується встановлення трійника з шаровим краном. Про відсутність будь-яких складних втручань при монтажі системи свідчить також те, що позивачі своїми силами (як зазначено в позовній заяві) демонтували систему очистки води. Оскільки роботи з монтажу системи не потребують отримання будь-яких додаткових дозволів або проєктування, то такі роботи можуть проводитись на замовлення користувача (орендаря) квартири чи іншої особи, яка фактично мешкає в приміщенні. Крім того, позивачам не завдано жодної шкоди, пов`язаної з невиконанням або неналежним виконанням умов укладеного договору, внаслідок чого вони були позбавлені того, на що сподівалися при його укладанні.

У судовому засіданні позивачі та їх представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, просили його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не подавав. Представник відповідача у своїй заяві просив розглянути справу у його відсутність.

Суд, вислухавши вступне слово та пояснення позивачів та їх представника, дослідивши письмові докази у справі, дійшов такого.

06 травня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено усний договір купівлі-продажу системи очистки води та договір на сервісне обслуговування та продовження гарантійних зобов`язань № 2562 (а.с. 14).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 2562 від 06 травня 2021 року ОСОБА_2 сплачено 4 990 грн. (а.с. 15).

Згідно з актом прийому робіт від 06 травня 2021 року система очистки води була доставлена замовнику та встановлена (а.с. 15).

Згідно з частинами 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України).

Нормою статті 230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Статтею 18 Закону Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання умов договорів недійсними, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина 6 статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» містяться у частині другій статті 18 цього Закону, а саме, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Частиною шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено також, що недійсними є правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає наступне: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина перша статті 19 Закону).

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Докази, на підставі яких сторони обґрунтовують обставини, на які вони спираються, мають відповідати вимогам, встановленим ст.ст. 77-80 ЦПК України належними, допустимими, достатніми та достовірними.

Позивачі не довели наявність умислу, нечесної підприємницької діяльності, порушення принципу добросовісності дій, що ввели позивача ОСОБА_2 в оману, оскільки факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Суд, виходячи з того, що позивачем ОСОБА_2 не доведено, що її введено в оману при укладенні оскаржуваного договору приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення грошових коштів.

Також, позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимим доказами, що оспорюваний договір порушує її право власності, через що суперечить нормам ЦК України, і як наслідок з цих підстав має бути визнаний недійсним. У зв`язку з цим, у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263, 265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, стягнення суми відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- ОСОБА_1 , РНОКПП відсутній, АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_2 , РНОКПП відсутній, АДРЕСА_3 ;

-Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 .

Повне рішення суду, у зв`язку з перебуванням головуючого судді 13-14 лютого 2023 року у нарадчій кімнаті, а з 15 до 19 лютого 2023 року на лікарняному, складено та підписано 20 лютого 2023 року.

Суддя Г.Є. Майна