ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 638/8329/20 Номер провадження 22-ц/814/1174/23Головуючий у 1-й інстанції Цвірюк Д.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю:

представника позивача Лагутіна І.В.

при секретарі Бродській В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава у режимі відеоконференції апеляційні скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 липня 2021 року та на додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення належних при звільненні виплат та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Лагутіна І.В., звернувся до місцевого суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (УКРАЕРОРУХ) матеріальну допомогу у сумі 317000,00 грн., середній заробіток за час затримки виплати належних сум за кожен день прострочення починаючи з 19 травня 2020 року по день ухвалення рішення по справі, а також 20000,00 грн в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, судові витрати, зокрема витрати пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 01 листопада 1995 року по 18 травня 2020 року працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, останньою посадою, яку він обіймав була посада техніка електрозв`язку 1 категорії. 18 травня 2020 року наказом від 15 травня 2020 року №113/о його було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Вказував, що йому належало виплати в день звільнення з боку відповідача - матеріальну допомогу передбачену п. 6.25.2 Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками у сумі 317000,00 грн. із розрахунку: 15 850,00 грн. (посадовий оклад) x 20 (макс. кількість посадових окладів належних для виплати), що підтверджується довідкою від 18 травня 2020 року №22.1-12/115/20. Вказаної виплати відповідач у день звільнення не зробив, у зв`язку з чим у відповідності до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України відповідач має додатково сплатити середній заробіток за час затримки виплати належних сум.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу у сумі - 317 000,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати належних сум за період з 19 травня 2020 року по 17 лютого 2021 року в сумі 215 988,20 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 051,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь держави судовий збір в сумі 4 489,08 грн.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Лагутіна Івана Володимировича про ухвалення додаткового рішення задоволено повністю.

Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 в якості компенсації витрат на правничу допомогу у розмірі 53 798 гривень 82 копійки.

Не погодившись з вказаними рішенням його в апеляційному порядку оскаржив представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що відповідно до пункту 4.1. Колективного договору усі виплати, пов`язані з перевищенням законодавчо-правових норм, здійснюються за рахунок коштів підприємства (за їх наявності) у послідовності пріоритетів, визначених Додатком 26 до договору, отже наявність власних коштів у підприємства є прямою умовою виконання колективного договору.

Зазначав, що судом було використану оціночну категорію «достатності/недостатності» власних грошових коштів у підприємства, що не відображає реальну фінансову картину та здатність підприємства здійснювати додаткові виплати, а навпаки призводить до хибного враження про те, що на рахунках підприємства наявні власні кошти, в той час як станом на І квартал 2020 року та станом на поточну дату власних коштів в підприємстві не вистачає навіть на забезпечення обов`язкових платежів (податків, заробітної плати) та функціонування Украероруху в цілому.

Звертає увагу на те, що адміністрація підприємства не відмовляється здійснювати виплати матеріальної допомоги, однак, зважаючи на брак коштів, пропонує певну розстрочку такої виплати.

Посилається на те, що оскільки колективним договором передбачається не законодавчо встановлена соціальна гарантія, а додатково встановлений соціальний захист для працівників Украероруху, то законні підстави для виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

Ураховуючи викладене, прохав рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Також представник Державного підприємства обслуговування повітряного руху України не погодився з додатковим рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року та оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність обставинам справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що включення в умови договору про надання юридичних послуг пункту винагороди адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства та підлягає визнанню недійсним за пред`явленим стороною договору позовом.

Зазначав, що зазначений адвокатом час, витрачений на надання відповідних юридичних послуг, не відповідає їхній складності, тому розмір оплати за надання таких послуг безпідставно завищено.

Звертає увагу на те, що витрати на правничу допомогу повинні бути підтверджені відповідними фінансовими документами, проте в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують сплату зазначеної у заяві суми, відсутні чеки і квитанції.

Ураховуючи викладене, прохав скасувати додаткове рішення та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви вимог ОСОБА_1 .

Відзиви на апеляційні скарги не надходили. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Полтавським апеляційним судом направлено на електронну адресу , яка вказана в апеляційній скарзі, Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, судову повістку про виклик до суду на 14:10 год. 07 лютого 2023 року.

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про дату, час та місце розгляду справи. Однак представник підприємства у судове засідання не з`явився та не повідомив причини неявки.

З огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляду справи.

Вказане узгоджується з правовою позицією від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц.

Колегія суддів заслухала представника ОСОБА_1 , адвоката Лагутіна І.В., який прохав рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залиши без змін, апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 01 листопада 1995 року по 18 травня 2020 року працював у Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, що підтверджується записами у трудовій книжці.

18 травня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (ч. 1 ст. 38 КЗпП України) згідно наказу від 15 травня 2020 року №113/о.

Відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору, укладеного між ДП «Украерорух» та профспілками (із змінами та доповненнями, внесеними протягом 2015-2020 років) у редакції, що діяла на час звільнення позивача з роботи, у випадку звільнення працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію адміністрація гарантує надання матеріальної допомоги у розмірі: при стажі безперервної роботи на підприємстві повних 5 років - 6 посадових окладів з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом; за кожний повний рік роботи понад 5 років - по 2 посадови оклади з урахуванням доплати за знання та постійне використання у роботі іноземної мови, як таку, що збільшує посадовий оклад за відповідним наказом за кожний рік. У цілому максимальний розмір матеріальної допомоги не має перевищувати 20 посадових окладів.

Відповідно до довідки №22.1-12/115/20 від 18 травня 2020 року, виданої директором Харківського РСП Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, - посадовий оклад, згідно штатного розпису Харківського РСП Украероруху на дату звільнення з посади техніка електрозв`язку 1 категорії 18 травня 2020 року ОСОБА_1 (наказ про звільнення від 15 травня 2020 року №113/о) складає: 15 850,00 грн на місяць. - стаж роботи ОСОБА_1 в Харківському РСП з 01 листопада 1995 року по 18 травня 2020 року складає 24 роки; - згідно п. 6.25.2 Колективного договору розмір матеріальної допомоги складає: 317 000 грн.

Крім того, в зазначеній довідці відповідач посилається на те, що у зв`язку зі складним фінансовим станом підприємства та відсутністю наявних коштів, з урахуванням п. 14.1. Колективного договору, підприємство не має можливості виплатити відповідну матеріальну допомогу.

Таким чином, в день звільнення відповідач не виплатив позивачу матеріальну допомогу передбачену п. 6.25.2 Колективного договору.

Вказані обставини, на підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не підлягають доказуванню, оскільки не заперечуються і визнаються сторонами у справі.

Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Аналогічні положення містить стаття 2 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», яка регулює співвідношення законодавства і колективного договору, угоди, трудового договору, встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Статтею 94 КЗпП України та статтею 1 Закону України «Про оплату правці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У частині другій статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено додаткову заробітну плату, як винагороду за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону «Про оплату праці»).

Частиною першою статті 47 КЗпП України встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року в справі № 759/10613/20 (провадження № 61-5070св21) в подібних правовідносинах.

Таким чином, оскільки поняттям «всіх сум, що належать йому від підприємства» охоплюються і виплати, передбачені Колективним договором, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про стягнення на користь позивача 317 000,00 грн матеріальної допомоги при звільненні працівника за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до пункту 6.25.2 Колективного договору у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо порядку виплати матеріальної допомоги на підставі договору між працівником та адміністрацією за типовою формою та встановленою схемою відхиляються апеляційним судом як безпідставні, оскільки вони ґрунтуються на змінах та доповненнях до Колективного договору, що були внесені після звільнення позивача з роботи та на спірні правовідносини не поширюються.

Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) сформульовано правову позицію, згідно якої з урахуванням конкретних обставин справи, що мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

До таких критеріїв, що мають враховуватись судом при визначенні відшкодування працівникові втрат за порушення строків розрахунку при звільненні, Велика Палата Верховного Суду відносить: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

З огляду на компенсаційний характер таких виплат та враховуючи розмір простроченої суми, період затримки виплати позивачеві матеріальної допомоги при звільненні та обставини, що впливали на належне виконання відповідачем своїх зобов`язань за колективним договором у зв`язку із встановленням з 12 березня 2020 року карантину для запобігання поширенню на території України коронавірусної інфекції, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе зменшити розмір відшкодування позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 50 000 грн, що є належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача та забезпечить справедливий і розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Доводи апеляційної скарги ДП «Украерорух» щодо відсутності вини роботодавця є необґрунтованими, оскільки обставин які унеможливили своєчасно виплатити позивачу належні йому при звільнені суми, визначені колективним договором, відповідачем не доведено, а відсутність коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові усіх сум та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Висновок про істотну зміну обставин Торгово-промислової палати України від 29 липня 2020 року не є належним та допустимим доказом засвідчення обставин непереборної сили та не звільняє від відповідальності, встановленої законом.

Щодо доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною 2 ст.137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Доводи апелянта щодо включення в умови договору про надання юридичних послуг пункту винагороди адвокату за досягнення позитивного рішення суду суперечить основним засадам здійснення правосуддя в Україні, актам цивільного законодавства та підлягає визнанню недійсним за пред`явленим стороною договору позовом апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece, заява N 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з "гонораром успіху". ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

5.43. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за наявності угод, які передбачають "гонорар успіху", ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі "Пакдемірлі проти Туреччини" (Pakdemirli v. Turkey, заява N 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала "гонорар успіху" у сумі 6 672,9 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72).

5.44. З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату "гонорару успіху", у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Доводи щодо відсутності в матеріалах справи доказів, які підтверджують сплату зазначеної у заяві суми, відсутні чеки і квитанції відхиляються апеляційним судом.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чиїх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Ураховуючи вищевказане, колегія суддів прийшла до висновку про зміну основного рішення суду першої інстанції в частині визначення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача та залишення без змін додаткового рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України частково змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат зі сплати судового збору при розгляді справи в суді першої інстанції - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 367, 368, ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 липня 2021 року задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 21 липня 2021 року в частині стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 травня 2020 року по 17 лютого 2021 року в сумі 215 988,20 грн змінити, зменшивши її до 50 000,00 грн.

Змінити розподіл судових витрат, стягнувши з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України в дохід держави - 2829,20 грн судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на додаткове рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року залишити без задоволення.

Додаткове рішенн я Дзержинського районного суду м.Харкова від 29 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2023 року.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук