ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2489/23 Справа № 225/3116/21 Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є.В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів: Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 225/3116/21 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача шляхом стягнення збитків та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28 листопада 2022 року (суддя Челюбєєв Є.В.),

в с т а н о в и в:

В травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду Донецької області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача шляхом стягнення збитків та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у зв`язку із тим, що вона за другою освітою є технологом-конструктором, та її дуже зацікавило отримати освіту та практичні знання кутюрної вишивки в Україні, тому 29 липня 2020 року вона уклала з ФОП ОСОБА_2 договір надання послуг навчання № 2007/3, предметом якого було надання ФОП ОСОБА_2 послуг з навчання практичним навичкам вишивки в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини i практичної, складеного на підставі авторської програми «AVE School». Згідно додатку до договору, заняття повинні проходити в коледжі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 6.1. договору вартість послуг становила 111180,00 грн, які були сплачені нею 28 серпня 2020 року на користь ФОП ОСОБА_2 у повному обсязі. Навчання проходило в самому ОСОБА_5 , з ОСОБА_6 приїжджала ОСОБА_3 і особисто проводила навчання, на заняттях вихвалялась, що підписала ОСОБА_7 з Коледжем. В процесі навчання у позивачки почали з`являтися запитання до ФОП ОСОБА_2 щодо виконання нею взятих на себе зобов`язань згідно укладеного договору та, оскільки позивачка є бухгалтером-аудитором за першою вищою освітою, вона почала перевіряти якість наданих ФОП ОСОБА_2 послуг на відповідність умовам договору, та виявила порушення: авторські права на програму, яка зазначена в договорі як зареєстрована, не мають державної реєстрації; торговою маркою AVE володіє стороння людина; на її вимогу договори з викладачами не надали на ознайомлення; ОСОБА_3 не є кандидатом мистецтвознавчих наук; між нею та ФОП ОСОБА_2 не підписано жодного акту приймання-передачі наданих послуг. Після того, як вона почала вимагати у ФОП ОСОБА_2 відповіді на всі свої питання та надати документи, 28 березня 2021 року на її електронну пошту від ФОП ОСОБА_2 надійшов лист про розірвання ФОП ОСОБА_2 в односторонньому порядку договору про надання послуг навчання від 29 липня 2020 року. 31 березня 2021 року позивачка надіслала на електронну адресу ФОП ОСОБА_2 , претензію, зокрема зазначила, що остання в порушення умов договору не узгоджувалися розклад проведення занять, вона як замовник послуг не отримала інформацію стосовно організації та отримання занять в рамках надання послуг, не надано інформацію щодо досвідченості викладача для проведення занять, не надана їй необхідна література, вона не була ознайомлена з пам`яткою, не ознайомила її з програмою занять, не повідомляла про їх початок, не ознайомила з вимогами до атестації. Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням договору просила повернути їй сплачений аванс в розмірі 111180,00 грн. ФОП ОСОБА_2 у відповіді на претензію зазначила, що вимога про повернення авансу є безпідставною. 14 квітня 2021 року адвокат позивачки звернулася до ФОП ОСОБА_2 з адвокатським запитом, в якому просила надати документи щодо авторського права на авторську програму «AVE School», документи, які підтверджують передачу автором ФОП ОСОБА_2 у користування прав на авторську програму, копію ліцензії на надання освітніх послуг, копії договорів з викладачами, копію пам`ятки ОСОБА_1 , документ, який встановлює порядок проходження атестації, копію акту приймання-передачі наданих послуг.

27 квітня 2021 року позивачка отримала відповідь на адвокатський запит, в якому ФОП ОСОБА_2 зазначила, що укладений договір не є освітньою послугою, акти приймання-передачі не передбачені укладеним договором, згідно умов пунктів 5.1., 5.2. та 5.3. договору позивачка має скласти всі передбаченні курсом атестації та фінальний тест, позитивне складання позивачкою атестації є підставою для переходу на іншу частину курсу, позитивне складання фінального тесту є підставою для отримання сертифікату про проходження курсу. Внаслідок введення ФОП ОСОБА_2 нечесної підприємницької діяльності, яка полягала у свідомому введені її в оману перед укладанням договору, їй була надана відповідачами завідомо неправдива інформація та внаслідок здійснення ФОП ОСОБА_2 нечесної підприємницької діяльності шляхом введення її в оману, їй були заподіяні збитки у розмірі 111180,00 грн та спричинена моральна шкода через розповсюдження відеоролику в мережі Інтернет у застосунку «Інстаграм», створеного ОСОБА_3 , в якому її принижують як фізичну особу та як підприємця, наносячи шкоду її репутації. Просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь сплачені грошові кошти за договором надання послуг навчання №2007/3 від 29 липня 2020 року в розмірі 111180,00 грн та стягнути з ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 87000,00 грн.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 28 листопада 2022 року в задоволені позову позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист прав споживача шляхом стягнення збитків та моральної шкоди відмовлено.

З вказаними судовими рішеннями не погодилась позивачка ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є неповним, некоректним, суперечить дійсним обставинам справи, ухвалено без повного вивчення обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ФОП ОСОБА_2 не мала жодних підстав для розірвання договору на підставі пункту 5.3 в односторонньому порядку, а також в порушення умов договору припиняти надання позивачці послуг в односторонньому порядку з 29 березня 2021 року. Посилаючись на пункт 6.6 договору звертає увагу на відсутність погодженого графіку занять або інших документів, що могли б підтвердити обсяг наданих позивачці послуг, зазначений розрахунок коштів не відображає реальний обсяг наданих послуг. Судом першої інстанції не було враховано вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині прав позивачки як споживача послуги на отримання послуг належної якості, та фактично проігноровано її право на компенсацію майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок істотних недоліків виявлених під час надання послуги, включаючи одноосібне та безпідставне припинення надання послуг. Також, внаслідок розповсюдження відповідачами відеоролику в застосунку «Інстаграм» ОСОБА_1 отримала повідомлення про відмову від укладання між нею та ТОВ «КОНТРАКТФАРМ» договору на виробництво (пошиття) спеціального одягу для медичних працівників в кількості загальною вартістю 87000 грн, що є прямим свідченням упущеної вигоди внаслідок неправомірних дій відповідачів, щодо приниження її честі, гідності та нанесення шкоди їй діловій репутації. Крім того, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що сума для повернення за невикористанні заняття була повернута ФОП ОСОБА_2 платіжним дорученням від 28 березня 2021 року №39 на ім`я ОСОБА_1 неправомірно ототожнюючи фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) та фізичну особу громадянку України ОСОБА_1 .

Від відповідачів відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа та про доставку SMS, надала заяву, згідно якої просила справу розглянути за її відсутністі, задовольнити її позовні вимоги.

Відповідачі ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку електронного листа та про доставку SMS. 13 березня 2023 року на електрону адресу апеляційного суду від відповідачки ФОП ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 29 липня 2020 року ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 уклали договір надання послуг навчання №2007/3, предметом якого є надання виконавцем послуг з навчання практичним навичкам вишивки. Відповідно до пункту 1.2. договору послуги надаються виконавцем в рамках авторського курсу, який складається з теоретичної частини, складеної на підставі авторської програми «AVE School», зареєстрованого як об`єкт авторських прав та суміжних прав, та практичної частини, яка полягає у наданні практичних знань кваліфікованим за програмою викладачем. За пунктом 1.3. погодження замовника з умовами курсу та порядком відбувається шляхом підписання договору та додатків до нього, в тому числі з метою посвідчення факту ознайомлення. Відповідно до пункту 6.1. договору вартість послуг становила 111180,00 грн (а.с. 18-23).

Відповідно до додатку до договору надання послуг навчання №2007/3 від 29 липня 2020 року сторони договору погодили порядок навчального процесу (а.с. 24-25).

З квитанції від 28 серпня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатила ФОП ОСОБА_2 за договором №2007/3 від 29 липня 2020 року 111180,00 грн (а.с. 26).

Згідно із електронним листом від 28 березня 2021 року ФОП ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про розірвання договору надання послуг навчання №2007/3 від 29 липня 2020 року в односторонньому порядку з 29 березня 2021 року на підставі пункту 5.3. договору. Належна позивачу сума для повернення за невикористанні заняття складає 16350,00 грн (а.с. 27).

31 березня 2021 року ОСОБА_1 надіслала на електронну адресу ФОП ОСОБА_2 претензію, в якій зазначила, що ФОП ОСОБА_2 в порушення пункту 1.2 не надала документів про реєстрацію авторських прав програми « ІНФОРМАЦІЯ_1 », в порушення пункту 1.4 не надано підтверджень кваліфікаційного рівня в сфері швейного, вишивального та економічного направлення викладачів, в порушення умов договору не узгоджено розклад проведення занять та не повідомлено про їх початок, вона як замовник послуг не отримала інформацію стосовно організації та отримання занять в рамках надання послуг, не надано їй необхідну літературу, вона не була ознайомлена з пам`яткою, не ознайомлена з вимогами до атестації. У зв`язку з неналежним виконанням договору просила повернути їй сплачений аванс в сумі 111180,00 грн (а.с. 28-29).

14 квітня 2021 року адвокат позивачки ОСОБА_8 звернулася до ФОП ОСОБА_2 з адвокатським запитом, в якому просила надати документи щодо авторського права на авторську програму «AVE School», документи, які підтверджують передачу автором ФОП ОСОБА_2 у користування прав на авторську програму, копію ліцензії на надання освітніх послуг, копії договорів з викладачами, копію пам`ятки ОСОБА_1 , документ, який встановлює порядок проходження атестації, копію акту приймання-передачі наданих послуг (а.с. 34-35).

У відповідь на адвокатський запит від 14 квітня 2021 року ФОП ОСОБА_2 зазначила, що укладений договір не є освітньою послугою, акти приймання-передачі не передбачені укладеним договором, згідно умов пунктів 5.1., 5.2. та 5.3. договору позивач має скласти всі передбаченні курсом атестації та фінальний тест, позитивне складання позивачем атестації є підставою для переходу на іншу частину курсу, позитивне складання фінального тесту є підставою для отримання сертифікату про проходження курсу (а.с. 36).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що, враховуючи умови договору, а саме пункт 6.6 договору, належна позивачу сума для повернення за невикористанні заняття складає 16350,00 грн, яка й була повернута ФОП ОСОБА_2 платіжним дорученням від 28 березня 2021 року №39 на ім`я ОСОБА_1 . Оскільки судом не встановлено порушення права позивача, за захистом якого подано позов, вимоги про відшкодування моральної шкоди суд вважав похідними, тому відмовив в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Згідно зі статтею 53 Конституції України кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

У пункті 18 частини першої статті 1 Закону України «Про освіту» зазначено, що освітня послуга - комплекс визначених законодавством, освітньою програмою та/або договором дій суб`єкта освітньої діяльності, що мають визначену вартість та спрямовані на досягнення здобувачем освіти очікуваних результатів навчання.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина 1 статті 901 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті 906, частиною 1 статті 907 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Згідно з частиною 3 статті 53 Закону України «Про освіту» здобувачі освіти зобов`язані: виконувати вимоги освітньої програми (індивідуального навчального плану за його наявності), дотримуючись принципу академічної доброчесності, та досягти результатів навчання, передбачених стандартом освіти для відповідного рівня освіти; поважати гідність, права, свободи та законні інтереси всіх учасників освітнього процесу, дотримуватися етичних норм; відповідально та дбайливо ставитися до власного здоров`я, здоров`я оточуючих, довкілля; дотримуватися установчих документів, правил внутрішнього розпорядку закладу освіти, а також умов договору про надання освітніх послуг (за його наявності); повідомляти керівництво закладу освіти про факти булінгу (цькування) стосовно здобувачів освіти, педагогічних, науково-педагогічних, наукових працівників, інших осіб, які залучаються до освітнього процесу, свідком яких вони були особисто або про які отримали достовірну інформацію від інших осіб.

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначила, що перед укладанням договору, їй була надана відповідачами завідомо неправдива інформація та внаслідок здійснення ФОП ОСОБА_2 нечесної підприємницької діяльності введено її в оману.

Відповідно до частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено заборону нечесної підприємницької практики.

Так, нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті ; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначені умови не стосуються законної рекламної діяльності, у тому числі створення заяв або виразів, які не можуть бути сприйняті буквально.

Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.

Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії.

Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання.

Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством.

Таким чином, з аналізу вищевказаних норм слідує що вирішуючи питання недійсності спірного договору із посиланнями на положення статей 203, 215 ЦК України позивач повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення цих обставин суд не має підстав для задоволення позову. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Колегія суддів зазначає, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на ведення відповідачами нечесної підприємницької діяльності, оскільки відповідачами не було належним чином виконано умови договору послуг навчання від 29 липня 2020 року, в той же час, колегія суддів вважає, що позивачка не довела наявність фактичних обставин з цього приводу, що у свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позову.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`ктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження своїх вимог щодо нечесної підприємницької діяльності шляхом введення позивачки в оману, позивачкою суду не надано.

Крім того, суд першої інстанції в своєму рішенні дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягає освітня діяльність закладів освіти, проте, договір надання послуг освіти від 29 липня 2020 року був укладений з ФОП ОСОБА_2 , а не із закладом освіти, тому такі посилання позивачки на те, що ФОП ОСОБА_2 незаконно здійснювала свою діяльність без ліцензії, є необґрунтованими.

Також, договір надання послуг освіти від 29 липня 2020 року не передбачав надання пам`ятки.

З аналізу наведених вище правових норм, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги позову, є необґрунтованими, оскільки умовами договору про надання послуг навчання отримання ліцензії не передбачалось.

Оскільки, позовні вимоги про стягнення грошових коштів задоволенню не підлягають, вимоги про відшкодування моральної шкоди також не можуть бути задоволенні, оскільки вони є похідними від факту порушення прав та інтересів потерпілого.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 28 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 березня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста