ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2607/23 Справа № 202/6008/22 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Керімової-Бандюкової Л.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2022 року за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову в цивільній справі номер 202/6008/22 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний виконавець Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кравченко Олександр Олексійович, приватний виконавець Бурхан-Крутоус Лілія Анатоліївна, про визнання недійсним договору дарування.

06 грудня 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на нежитлові будівлі: А-2 - адміністративна будівля загальною площею 431,1 кв.м; Б-2 - інструмент, кладові загальною площею 328,8 кв.м; В-2 - будівля відділу гол. механіка загальною площею 431,1 кв.м; Г-1 - склад (тимч.); Г1-1 - прибудова (тимчасова); Д-2 - будівля загальною площею 102,8 кв.м; №1-8 - огорожа; №1-ІІ - мостіння, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 020, номер об`єкта в РПВН 3259628 та будівля, літ А-1 - сортувальний пункт-фруктосховище; і споруд; опис об`єкта: загальна площа (кв.м): 3010.2, опис: А-1 - сортувальний пункт - фруктосховище загальною площею 3010,2 кв.м; Б-ТП; Г - туалет; Д - навіс; №1,7 - огорожа; №8 - градирня; 1 - мостіння; Е - вартова (тимч.), за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач зазначив, що позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами було вчинено фіктивний правочин - укладено договір дарування між близькими родичами, які визнаються позивачем недійсними, та є предметом позову, хоча справжня мета цього правочину убезпечити майно ОСОБА_1 від майбутнього звернення стягнення на це майно у межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості, що ухвалено судом до вчинення спірного правочину.

Позивач вважає, що є всі підстави для забезпечення пред`явленого позову.

Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2022 року в задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову - відмовлено.

Із вказаною ухвалою не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк», подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2022 року та постановити нову, якою задовольнити клопотання про забезпечення позову.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, винесеною з порушенням норм процесуального права.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення у майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при його виконанні.

У заяві про забезпечення позову зазначено, що відповідачами було вчинено фіктивний правочин - укладено договір дарування між близькими родичами, хоча справжня мета цього правочину убезпечити майно ОСОБА_1 від майбутнього стягнення на це майно у межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь позивача, що ухвалено судом ще до вчинення спірного правочину.

Судом першої інстанції не враховано, що заходи забезпечення позову є тимчасовими, спірне майно у результаті забезпечення позову не вибуває з власності відповідача і залишається у його користуванні, його лише заборонено відчужувати на користь третіх осіб допоки судом не буде розглянуто спір по суті.

Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2022 року залишити без змін.

Укладаючи договори дарування від 09.08.2022 року, ОСОБА_1 мав намір забезпечити своїх рідних дітей усім необхідним на майбутнє, на реальне настання наслідків, передбачених умовами договору дарування.

Відповідач ОСОБА_1 у добровільному порядку виконував рішення суду, та, згідно з квитанціями, на розрахунковий рахунок приватного виконавця Бурхан-Крутоус Л.А. перераховувалися кошти. Відповідачем у повному обсязі виконано боргові зобов`язання перед АТ КБ «Приватбанк» відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі №201/2121/19.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Рись Н.Ю. доводи апеляційної скарги не визнала, просила судове рішення залишити без змін, апеляційну скаргу відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся осіб.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі №201/2121/19 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнено з відповідача заборгованість за кредитним договором від 15 січня 2008 року №DNR0G2 в розмірі 605053,12 грн (а.с. 14-17).

16 серпня 2022 року приватним виконавцем Бурхан-Крутоус Л.А. відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №201/2121/19 від 22.06.2022 року (а.с. 18).

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав нежитлові будівлі за описом А-2 - адміністративна будівля загальною площею 431,1 кв.м; Б-2 - інструмент, кладові загальною площею 328,8 кв.м; В-2 - будівля відділу гол. механіка загальною площею 431,1 кв.м; Г-1 - склад (тимч.); Г1-1 - прибудова (тимчасова); Д-2 - будівля загальною площею 102,8 кв.м; №1-8 - огорожа; №1-ІІ - мостіння, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 020, номер об`єкта в РПВН 3259628 належать ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.08.2022 року (а.с. 20).

Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав сортувальний пункт-фруктосховище і споруд за описом : А-1 - сортувальний пункт - фруктосховище загальною площею 3010,2 кв.м; Б-ТП; Г - туалет; Д - навіс; №1,7 - огорожа; №8 - градирня; 1 - мостіння; Е - вартова (тимч.), за адресою: АДРЕСА_2 , належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 09.08.2022 року (а.с. 21).

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають обставинам справи та нормам закону.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Статтею 150 ЦПК України передбачено види забезпечення позову.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, необхідно враховувати, що прийняття такого рішення доцільне лише в разі достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Заявник в своїй заяві зазначає, що відповідачами було вчинено фіктивний правочин - укладено договори дарування між близькими родичами, які визнаються позивачем недійсними, та є предметом позову, оскільки справжня мета цих правочинів убезпечити майно ОСОБА_1 від майбутнього звернення стягнення на це майно у межах виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості, яке ухвалено судом до вчинення спірного правочину.

Як доказ позивачем надано суду копію Постанови Дніпровського апеляційного суду від 07 червня 2022 року у справі №201/2121/19 за позовом АК КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, якою позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково та стягнено із відповідача заборгованість за кредитним договором від 15 січня 2008 року №DNR0G2 в розмірі 60505,12 грн.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 на виконання судового рішення на розрахунковий рахунок приватного нотаріусу, який відкрив виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом в розмірі 605053,12 грн на підставі судового рішення, перераховує грошові кошти в певній сумі (а.с. 89-95).

З огляду на наведене, не можна вважати, що відповідач ухиляється від виконання судового рішення, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Як вбачається з постанови апеляційного суду кошти за вказаним кредитним договором надавалися на придбання житлової квартири, а не нежитлових приміщень, на які просить позивач накласти арешт, тому виходячи, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, враховуючи зміст позовної заяви, предмет спору, наведені обґрунтування для вжиття заходів забезпечення позову, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 07 грудня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 17.02.2023 року.

Суддя: