Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 752/8340/13-ц

провадження № 61-7309св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванцок Людмили Володимирівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року в складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року в складі колегії суддів Мельника Я. С., Матвієнко О. Ю., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У травні 2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі також - ТОВ «Кей-Колект», позивач) звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (далі також - відповідач) та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 24 липня 2007 року № 0 (далі також - договір кредиту, кредитний договір).

Позовна заява мотивована тим, що 11 червня 2012 року між публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу № 4, у зв`язку з чим до позивача, як нового кредитора, перейшли права вимоги за зобов`язаннями, які виникли у ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту від 24 липня 2007 року № 0.

Відповідно до умов цього кредитного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 199 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 24 липня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 129226 від 24 липня 2007 року, відповідно до умов якого останній зобов`язувався відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_1 його зобов`язань як позичальника по кредитному договору № 0 в повному обсязі, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених кредитним договором.

Відповідач ОСОБА_1 всупереч умов кредитного договору не здійснював платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим процентам, чим порушував взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на 08 квітня 2013 року заборгованість по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом складала 208 865,38 доларів США. За таких підстав, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму боргу за кредитним договором № 0 від 24 липня 2007 року станом на 08 квітня 2013 року, а саме: 151 874,26 доларів США - борг по кредиту та 56 991,12 доларів США - борг по процентах, а всього - 208 865,38 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08 квітня 2013 року складає 1 669 460,98 грн.

У травні 2015 року ТОВ «Кей-Колект» подало до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог. Просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загальну суму заборгованості за кредитним договором станом на 21 квітня 2015 року у розмірі: 151 845,76 доларів США - борг по кредиту та 89 034,72 доларів США - борг по процентах, а всього - 240 880,48 доларів США в еквіваленті гривні по курсу НБУ на день винесення рішення.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року позовні вимоги ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_2 залишені без розгляду.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року позовні вимогиТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 липня 2007 року заборгованість по кредиту у розмірі 151 845,76 доларів США, що в еквіваленті гривні по курсу НБУ на день винесення рішення - 4 169 517,54 грн, та заборгованість за процентами у сумі 89 034,72 доларів США, що в еквіваленті гривні по курсу НБУ на день винесення рішення - 2 444 795,47 грн. Розподілено судові витрати.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи та висновку експерта від 19 квітня 2021 року вбачається, що розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 21 квітня 2015 року відповідає умовам договору про надання споживчого кредиту від 24 липня 2007 року № 0. Розмір боргу не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення боргу за кредитним договором у відповідному розмірі. Нарахована позивачем сума боргу по кредиту та процентах не спростована відповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Іванцок Л. В. надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року.

У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Іванцок Л. В. на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року; витребувано справу з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 21 січня 2020 року у справі № 160/8037/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 569/4688/15-ц.

Суди не врахували, що боржника не було повідомлено про зміну кредитора; висновок експерта від 19 квітня 2021 року № № 31396/20-71/13313/21-71 є помилковим та неналежним доказом. Також суди не взяли до уваги, що позивач 02 квітня 2021 року був виключений з реєстру фінансових установ, а тому не мав прав на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. У справі відсутні достатні докази на підтвердження заборгованості відповідача за договором кредиту.

Касаційну скаргу подано на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини, встановлені судами

24 липня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») (яке змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0.

За умовами кредитного договору банк надав ОСОБА_1 кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії в сумі 199 900,00 доларів США зі сплатою 13,2% річних, а відповідач зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в строки та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 24 липня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 129226, за умовами якого поручитель зобов`язувався перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань по договору кредиту.

Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 24 липня 2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 59619, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 3534, згідно умов якого відповідач передав банку в іпотеку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

08 квітня 2009 року, 18 грудня 2009 року та 24 грудня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладені додаткові угоди № 1, № 2 та № 3 відповідно до кредитного договору.

11 червня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу свої права вимоги за зобов`язаннями відповідача по кредитному договору. Також 11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е. В., зареєстрованим в реєстрі за № 2459-2460, відповідно до умов якого ТОВ «Кей Колект» набуло прав іпотекодержателя за договором іпотеки № 59619.

Відповідач ОСОБА_1 умови кредитного договору від 24 липня 2007 року № 0 належним чином не виконував.

За наданим позивачем розрахунком, суму боргу за кредитним договором № 0 від 24 липня 2007 року станом на 08 квітня 2013 року становила: 151 874,26 доларів США - борг по кредиту та 56 991,12 доларів США - борг по процентах, а всього - 208 865,38 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08 квітня 2013 року складає 1 669 460,98 грн.

У травні 2015 року ТОВ «Кей-Колект» подало до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог від 21 травня 2015 року. Відповідно до останньої, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 21 квітня 2015 року складала: 151 845,76 доларів США - борг по кредиту та 89 034,72 доларів США - борг по процентах, а всього - 240 880,48 доларів США.

Згідно висновку експерта від 19 квітня 2021 року № 31396/20-71/13313/21-71 за результатами проведення судово-економічної експертизи (складеного експертом Київським науково-дослідного інституту судових експертиз) у даній справі видача кредиту ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 24 липня 2007 року на загальну суму 199 900,00 доларів США за період з 24 липня 2007 року до 04 серпня 2008 року документально підтверджується первинними банківськими документами. Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 21 квітня 2015 року відповідає умовам договору про надання споживчого кредиту № 0 від 24 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , з урахуванням всіх змін та доповнень, внесених додатковими угодами: № 1 від 08 квітня 2009 року, № 2 від 18 грудня 2009 року, № 3 від 24 грудня 2009 року, та наданим на дослідження «випискам по кредитному договору» щодо видачі та погашення кредиту за цим договором.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2014 року у справі № 752/12739/13-ц (яке набрало законної сили) визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки від 24 липня 2007 року № 129226.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20 липня 2017 року в справі № 752/11387/16-ц(яка набрала законної сили) позовну заяву ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про визнання частково недійсним договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки залишено без розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За частинами першою та другою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової (звернення до суду із позовом).

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 22 липня 2020 року в справі № 210/1504/13-ц, від 03 грудня 2020 року в справі № 569/16767/16-ц, від 07 грудня 2022 року в справі № 953/1904/20.

Із змісту позовної заяви випливає, що позивач звернувся з позовом на підставі статті 1050 ЦК України.

У статтях 525, 526 ЦК України вказано, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Щодо стягнення основного боргу по кредиту

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 1 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачена рівність прав учасників справи щодо здійснення процесуальних прав та обов`язків, передбачених Законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Частиною першою статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості (постанова Верховного Суду від 01 червня 2022 року в справі № 175/35/16-ц).

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обгрунтовано встановиили, що розмір основного боргу ОСОБА_1 по кредиту за кредитним договором № 0 від 24 липня 2007 року становить 151 845,76 доларів США.

Дані обставини підтверджуються наявними у справі доказами, у тому числі висновком експерта від 19 квітня 2021 року. Їх зміст не спростований відповідачем.

Дана сума основного боргу відповідачем не спростована та відповідно не наданий інший (відмінний) розрахунок (контррозрахунок) суми боргу по кредиту.

Тому висновки судів щодо наявності належних та достатніх підстав для стягнення зазначеної суми основного боргу по кредиту є обґрунтованими.

Щодо стягнення боргу по процентах

Як видно із справи, у травні 2013 року ТОВ «Кей-Колект» звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу по кредитному договору, зокрема, боргу по процентах за користування кредитом у сумі 56 991,12 доларів США, розрахованої станом на 08 квітня 2013 року. Позивачем надано розрахунок боргу по процентах на час подання позову. Інший розрахунок боргу по процентах на час подання позову у справі відсутній.

У травні 2015 року ТОВ «Кей-Колект» подало до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог від 21 травня 2015 року. Відповідно до останньої, станом на 21 квітня 2015 року борг відповідача по процентах за кредитними договором становив 89 034,72 доларів США.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц.

Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України та частини першої статті 417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Отже, ТОВ «Кей-Колект» (позивач), звернувшись до суду у травні 2013 року із позовом про стягнення боргу кредиту та процентах в порядку статті 1050 ЦК України на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору в частині основного кредиту, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування цим кредитом.

За таких обставин відсутні підстави для стягнення процентів за користування кредитом, які нараховані після пред`явлення даного позову, тобто згідно розрахунку станом на 21 квітня 2015 року в сумі 89 034,72 доларів США.

У даному випадку з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування кредитом станом на 08 квітня 2013 року у розмірі 56 991,12 доларів США, нараховані на час пред`явлення позивачем відповідачу вимоги згідно статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та процентів за кредитним договором № 0 від 24 липня 2007 року (шляхом подання позову у цій справі).

Правильність цього розрахунку не спростована відповідачем. Зокрема, останнім не було надано належних та достатніх доказів щодо цього, у тому числі іншого розрахунку суми процентів (контррозрахунку).

За наведених обставин наявні підстави для зміни рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів, шляхом зменшення розміру процентів за користування кредитом, які слід стягнути з відповідача на користь позивача з 89 034,72 доларів США до 56 991,12 доларів США.

Таким чином, доводи касаційної скарги з посиланням на постанову Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 знайшли своє підтвердження.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги щодо ухвалення оскаржуваних рішень без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 21 січня 2020 року у справі № 160/8037/18, від 29 вересня 2021 року у справі № 569/4688/15-ц, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У справах № 160/8037/18, № 569/4688/15-ц та у справі, яка переглядаються, відмінні предмети позовів. У першій справі - про визнання протиправними та скасування розпоряджень, а в другій справі - про визнання недійсним патенту України на промисловий зразок та зобов`язання внести запис до Державного реєстру патентів України.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах, та у справі, яка переглядається, відмінними є, зокрема, предмети позовів та встановлені фактичні обставини.

Доводи касаційної скарги про відсутність у справі належних доказів відступлення права вимоги, оскільки боржник не був повідомлений про заміну кредитора є необґрунтованими, оскільки така обставина не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора. Однак такі обставини не були доведені відповідачем та не встановлені судами. Неповідомлення боржника про відступлення права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

Аргументи касаційної скарги, що висновок експерта від 19 квітня 2021 року № 31396/20-71/13313/21-71 є помилковим, неповним та необґрунтованим, оскільки доказів на спростування правильності висновку експерта відповідач не надав.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у позивача права на стягнення боргу по кредитному договору у зв`язку із виключенням позивача з реєстру фінансових установ 02 квітня 2021 року не заслуговують на увагу, оскільки така обставина не позбавляє позивача на стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором як законного правонаступника первісного кредитора.

Верховний Суд також відхиляє інші доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді оскаржуваного рішення апеляційного суду. Аргументи касаційної скарги про те, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази та не встановили всі обставини у справі, зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються Верховним Судом, оскільки за змістом статті 400 ЦПК України такі дії виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції при перегляді рішень судів першої та/або апеляційної інстанцій.

Таким чином, інші доводи касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої-третьої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів підлягають зміні, шляхом зменшення розміру процентів за користування кредитом, які слід стягнути з відповідача на користь позивача з 89 034,72 доларів США до 56 991,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 084 085,47 грн.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення боргу по кредиту в сумі 151 845,76 доларів США є правильними та належним чином мотивованими, а тому відсутні підстави для їх зміни чи скасування.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У частині десятій статті 141 ЦПК України визначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, підлягають зміні рішення судів в частині розподілу судових витрат з урахуванням задоволених позовних вимог та відповідно судові витрати підлягають розподілу враховуючи наступне.

Заявлені позовні вимоги позивача на загальну суму 240 880,48 доларів США задоволено на 86,69% (208 836,88 доларів США - сума боргу по кредиту та процентах).

За подання позову позивачем сплачено судовий збір 3 654,00 грн, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 3 167,65 грн.

За подання апеляційної скарги відповідач оплатив судовий збір у сумі 5 481,00 грн, а за подання касаційної скарги - 7 308,00 грн. Касаційну скаргу відповідача задоволено на 13,31%. Тому з позивача на користь відповідача слід стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги - 732,80 грн, а за подання касаційної скарги - 972,69 грн, а всього - 1 705,49 грн.

Однак, враховуючи частину десяту статті 141 ЦПК України, остаточна сума судового збору, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кей-Колект» становить 1 462,16 грн (3 167,65-1 705,49 грн).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Іванцок Людмили Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року в частині вирішення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 про стягненння суми процентів за користування кредитом та розподілу судових витрат змінити.

Зменшити стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» суми процентів за користування кредитом з 89 034,72 доларів США до 56 991,12 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 084 085,47 грн та судового збору з 3 654,00 грн до 1 462,16 грн.

У решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

С. Ю. Мартєв

В. А. Стрільчук