Справа № 148/519/21
Провадження №2/148/20/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року Тульчинський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Саламахи О.В.,

за участю секретаря Немирівської Ю.А., Григоренко В.О.,

Собко О.В., Семенової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Тульчинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_4 , відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Тульчинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_11 , шлюб з яким було укладено 17.12.1994.

Після смерті ОСОБА_11 залишилось спадкове майно яке складається з: 1) земельної ділянки кадастровий номер: :04:000:0148, загальною площею 0,981 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області; 2) земельної ділянки кадастровий номер: :04:000:0149, загальною площею 3,2029 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області.

Позивач вважає, що вона є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після померлого чоловіка, так як, подружжя спільно проживали на час відкриття спадщини, відповідач, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину фактично, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, та протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, вона не заявила про відмову від неї.

Крім того, 04.03.2021 позивач звернулась до державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак листом від 04.03.2021, державний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва, у зв?язку з тим, що свідоцтва про право на спадщину за законом видані на ім?я спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, власниками земельної ділянки кадастровий:04:000:0148 та земельної ділянки кадастровий номер: :04:000:0149 є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є рідними сестрами спадкодавця, та відповідно до ст. 1262 ЦК України є спадкоємцями другої черги.

Позивач вважає, що у зв?язку із видачею свідоцтва про право на спадщину за законом іншим особам, порушене її майнове право: право на спадщину після померлого її чоловіка, тому і звернулась до суду із даним позовом у якому просить відновити її становище, яке існувало до порушення її спадкових прав, шляхом визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.10.2019, посвідчене Тульчинською державною нотаріальною конторою Вінницької області, видані на ім?я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Від представника відповідачів адвоката Мовчана В.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідачі та їх представник вважають, що подана позовна заява не може бути задоволена за наступних обставин.

Так, на час звернення відповідачів до державної нотаріальної контори інших заяв від інших спадкоємців, в тому числі і від позивача, в державну нотаріальну контору не надходило.

Крім того, ОСОБА_1 повинна була знати про смерть спадкодавця, а тому відповідно до положень спадкового права повинна була подати заяву про прийняття спадщини, однак позивач цього не зробила, а тому пропустила строк звернення з заявою про прийняття спадщини.

Позивач на момент смерті спадкодавця не проживала разом з ним, а тому не може претендувати на статус особи, яка фактично прийняла спадщину. Тим більше, шлюб між позивачкою та спадкодавцем був розірваний рішенням Тульчинського районного суду у 2002 році, та після чого позивачка проживала в незареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, підтвердженням чого є її звернення до Тульчинського районного суду в 2018 році із заявою про встановлення факту її проживання в незареєстрованому шлюбі однією сім`ю, саме з іншим чоловіком, а не з ОСОБА_11 (справа №148/2192/18).

На підставі вищевикладеного, представник відповідачів вважає, що з врахуванням того, що у позивача відсутні докази її спільного проживання разом зі спадкодавцем на момент смерті ОСОБА_11 , а також при відсутності своєчасно поданої заяви про прийняття спадщини, позивачка є такою, що пропустила строк на подачу заяву про прийняття спадщини, а також є особою, яка не може претендувати на отримання спадщини після смерті ОСОБА_11 , тому просив відмовити у задоволенні даного позову.

Від представника позивача адвоката Кравець В.А. надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що позивачу не відмовлено у видачі їй свідоцтва про право на спадщину, у зв?язку з тим, що нею не надано документів, які б підтверджували факт спільного проживання із спадкодавцем, у зв?язку з чим, їй необхідно звернутись до суду або з позовом про встановлення факту спільного проживання або з позовом про продовження строку на прийняття спадщини, оскільки нею пропущений строк на прийняття спадщини, а відмовлено у зв?язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину видано спадкоємцям другої черги, видача яких порушує права позивача, як спадкоємця першої черги, та унеможливлює скористатись всіма правами, якими вона б була наділена до такого порушення, що відповідно до ст.1301 ЦК та п.27 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 №7, є підставою для визнання недійними свідоцтва про право на спадщину, видані відповідачам.

Крім того, позивачу нічого не відомо, про рішення суду у справі №2-400, 2002 року про розірвання шлюбу між нею та її чоловіком, у шлюбних відносинах з яким перебувала до дня його смерті.

Факт зареєстрованого шлюбу підтверджується тим, що позивачу 04.03.2021 органом реєстрації актів цивільного стану повторно видається Свідоцтво про одруження, який би, у разі розірвання шлюбу, повторно не видавався.

Окрім того, на заяву позивачки, Тульчинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Тульчинському районі Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) листом від 02.07.2021 №901-21.18-38 повідомив, що відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб №14 від 17.12.1994 на ОСОБА_11 та ( ОСОБА_12 , складений виконавчим комітетом Клебанської сільської ради Тульчинського району, відмітка про розірвання шлюбу відсутня.

Відповідно до ст. 115 СК України, в редакції що діяла у 2002 році, розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, таким чином, подружжя вважається таким, що перебуває в шлюбі, а отже, зберігає право спадкування одне після одного.

Щодо того, що позивач зверталась до Тульчинського районного суду з позовом про встановлення факту спільного проживання з іншим чоловіком, представник позивача зазначає, що жодного рішення суду, яке набрало законної сили, про встановлення факту перебування позивача у фактичному шлюбі з іншим чоловіком немає. Позивач здійснила поховання сусіда за власний кошти, та намагалась отримати допомогу на поховання від держави, для чого звернулась за правовою допомогою, так як, сама не володіє спеціальними знаннями в галузі права, однак, особа, яка надавала правову допомогу, надала її невідповідно, позивач зрозумівши це, написала заяву про залишення її без розгляду.

Також, згідно доповнень відповіді на відзив, представник позивача зазначає, що з матеріалів спадкової справи вбачається, що нотаріусом, при вчиненні відповідної нотаріальної дії, не використано відомості державного реєстру актів цивільного стану громадян, що потягло за собою не з`ясування кола спадкоємців, що в свою чергу призвело до не повідомлення позивача про спадкування та не роз?яснення про право подачі заяви про прийняття спадщини або відмови від неї.

Проте, як вбачається, нотаріусом при вчиненні відповідної нотаріальної дії, бралась до уваги довідка №605 видана виконкомом Клебанської сільради, в якій зі слів відповідача ОСОБА_2 , крім неї та відповідача ОСОБА_3 , інших спадкоємців не має.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Також, представник позивача зазначила, що покази свідків, вважає сумнівними, оскільки свідок ОСОБА_10 повідомила, що була дружиною ОСОБА_11 біля 10 років, де проживали по АДРЕСА_1 , однак, свідок ОСОБА_9 зазначила, що ОСОБА_11 з лютого 2012 року проживав сам.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник ОСОБА_5 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні даного позову, оскільки в копії паспорту позивача, зазначено, що остання проживає, за адресою: АДРЕСА_1 та на день смерті ОСОБА_11 не проживала за однією адресою з померлим, тому мала подати заяву про прийняття спадщини до державного нотаріуса Тульчинської державної нотаріальної контори в строк 6 місяців.

Крім того, посилання на позицію Верховного суду, є помилковим, оскільки там виникли спірні правовідносини на той час коли діяв Наказ Міністерства юстиції України від 07.07.1994 №152/361 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», так як у даній справі обставини виникли коли діяв Наказ Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України».

Представник Тульчинської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, подала клопотання про проведення розгляду справи за її відсутності.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні надала пояснення, згідно яких, позивачка є її знайомою та їй відомо, що позивач проживала з ОСОБА_11 як подружжя у с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область, а потім ОСОБА_1 придбала будинок та вони разом з чоловіком проживали до дня його смерті. На день смерті ОСОБА_11 позивачка проживала з ним. Крім того, зазначила, що у позивача були погані стосунки з сестрами померлого чоловіка.

Свідок ОСОБА_6 , у судовому засіданні надав пояснення, згідно яких, позивач є її сусідом з 2016 року, та останній бачив, що проживали позивач та ОСОБА_11 як сім`я, у с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область, однак у 2018 році її чоловік помер на роботі та похованням займалася сестра померлого.

Свідок ОСОБА_8 , у судовому засіданні надала пояснення, згідно яких, позивач працювала з позивачкою та у подальшому вони стали сусідами, так як ОСОБА_1 придбала у неї будинок, по АДРЕСА_2 . У цьому будинку, вона проживала разом із чоловіком ОСОБА_11 до дня його смерті. Крім того, ОСОБА_13 був їх сусідом, за яким доглядали всі сусіди, носили їжу, позивач його поховала з допомогою сусідів, оскільки їй дали частину городу, для того, щоб остання доглядала за ОСОБА_14 , чоловіком та дружиною вони не були.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні надала пояснення, згідно яких, вона проживала з ОСОБА_15 близько 10 років, з 2012 року та як співмешканці, вели спільне господарство, працювали разом, кошти були спільні. Після того, як ОСОБА_11 припинив проживати з свідком, він проживав сам у своєму будинку по АДРЕСА_1 , працював сторожем на пилорамі, де і у 2018 році помер. Також, свідку відомо, що її колишній співмешканець не спілкувався з позивачкою, оскільки в неї на той час був чоловік ОСОБА_16 .

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні надала пояснення, згідно яких, ОСОБА_11 це її кум, він був хрещеним батьком її сина у 2011 році, в той час він проживав то сам, то з ОСОБА_17 , останні роки проживав сам, та більшість проживав на місці роботи. Позивач була дружиною померлого до 2011 року, та після того відносин не підтримував. У ОСОБА_18 був будинок по АДРЕСА_1 .

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд встановив наступне.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданого 04.03.2021 Тульчинський районний відділ ДРАЦС Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), ОСОБА_11 та ОСОБА_19 , зареєстрували шлюб 17.12.1994 за актовим записом №14. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на « ОСОБА_20 » (а.с. 6).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 виданого повторно 26.02.2021 Тульчинським районним відділом ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Згідно листа Тульчинської нотаріальної контори № 104/02-14 від 04.03.2021, ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до її заяви від 04.03.2021 за № 421/02-14, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке належало померлому ОСОБА_11 , нею не була вчасно подана заява про прийняття спадщини та в матеріалах спадкової справи відомостей про наявність дружини померлого немає, тому видати свідоцтво про право на спадщину їй не представляється можливим, оскільки дані свідоцтва були видані на ім`я спадкоємців, які прийняли спадщину (а.с. 8).

Відповідно до Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку: земельні ділянки кадастровий номер: :04:000:0148, загальною площею 0,981 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області; земельної ділянки кадастровий номер: :04:000:0149, загальною площею 3,2029 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, права власності на земельні ділянки мають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 9, 10).

Згідно довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради №113 від 11.03.2021, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до копій погосподарських книг за 1996-2000, 2001-2005, домогосподарства, за адресою: АДРЕСА_1 , а з 2006-2010, 2011-2015 роки, змінено номер домогосподарства, на АДРЕСА_1 , члени домогосподарства були: ОСОБА_21 , ОСОБА_11 та ОСОБА_1 (а.с. 13-16).

Згідно копії облікової картки об`єкта погосподарського обліку, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровані за вказаною адресою: ОСОБА_11 та ОСОБА_1 (а.с. 17, 18), за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована ОСОБА_1 (а.с. 19).

Відповідно до рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 17.01.2008, позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок задоволено та визнано договір купівлі-продажу житлового будинку та господарських будівель, розташованих, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_22 дійсним. Визнано право власності за ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Тульчинське МБТІ» № 18004896 від 06.03.2008, на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області № 2-103 від 17.01.2008, ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Згідно заяв жителів с. Клебань, Тульчинський район Вінницька область, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , вони підтверджуть факт, що ОСОБА_1 придбала будинок за адресою: АДРЕСА_1 та після ремонту, остання проживала у ньому разом із чоловіком ОСОБА_11 (а.с. 22, 23).

Відповідно до копії листа начальника відділу ДРАЦС № 901-21.18-38 від 02.07.2021, відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб № 14 від 17.12.1994 ОСОБА_11 та ( ОСОБА_12 , складений виконавчим комітетом Клебанської сільської ради Тульчинського району відсутня (а.с. 93).

Згідно копії спадкової справи № 246/2018, після смерті ОСОБА_11 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтва про право на спадщину за законом отримали ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 97-136).

Крім того, судом витребовувалась інформація з Тульчинської міської ради, а саме: на підставі чого внесено зміни поштової адреси будинку АДРЕСА_1 на АДРЕСА_3 , у погосподарській книзі та погосподарську книгу 1996 2000 років на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, згідно відповіді виконавчого комітету Тульчинськоїміської ради від 04.06.2023, Клебанський старостинський округ Тульчинської міської ради не володіє даною інформацією (а.с. 121).

Також, судом встановлено, що згідно рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.05.2002, розірвано шлюб між ОСОБА_23 та ОСОБА_11 , який зареєстрований 17.12.1994 в Клебанській сільській раді народних депутатів, актовий запис № 14.

В силу положень статті 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1260-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом частини 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 1271 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Як зазначено у ст. 1296 ЦК, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року №4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до глави 4 Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державі нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визначення права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у судовому засіданні досліджено справу № 148/2192/18, провадження 2-0/148/19/19, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Клебанська сільська рада, про встановлення факту проживання однією сім`єю, та встановлено, у якій позивач просила: встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_24 та ОСОБА_1 , як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу більше 5 років, а саме з 2008 року по 07.05.2018. У даній справі є письмові покази свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_25 , які засвідчені секретарем виконавчого комітету Клебанської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, згідно яких, ОСОБА_24 та позивач проживали однією сім`єю як чоловік і жінка з 2008 року по 07.05.2018, що суперечить доводам позивача та її представника.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 13.03.2019 заяву залишено без розгляду, оскільки від заявника надійшла заява про залишення її без розгляду.

З врахуванням зазначених обставин, суд критично ставиться до показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які вказали, що позивач з чоловіком ОСОБА_11 проживали до дня його смерті.

Згідно ч. 3 ст. 115 СК України, розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

З урахуванням зазначених норм, та дослідженому у судовому засіданні рішенні Тульчинського районного суду Вінницької області від 24.05.2002 встановлено, що шлюб між ОСОБА_23 та ОСОБА_11 розірвано у 2002 році. Крім того, з показів свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вбачається те, що ОСОБА_11 проживав сам у своєму будинку по АДРЕСА_1 , та після 2011 року з ОСОБА_1 відносин не підтримував, а від так спростовуються доводи позивачки та її представника, що на час відкриття спадщини, позивач, як подружжя спільно проживали з ОСОБА_11 на час відкриття спадщини, та остання вважається такою, що прийняла спадщину фактично, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи позицію сторін та їх представників, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18.08.2021 позивача звільнено від сплати судового збору, оскільки її майновий стан не дозволяє сплати судовий збір у розмірі 908 грн., оскільки її річний дохід склав 12272,12 грн, а 5 відсотків з якого становить 613,60 грн., що є меншим ніж 908 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1216-2018, 1220, 1223, 1260-1265, 1296-1299 ЦК України, ст. 4, 13, 81 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Тульчинська державна нотаріальна контора, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде складено 08.09.2023.

Суддя: