Постанова

Іменем України

14 лютого 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/5356/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 21 жовтня 2022 року

в складі судді Мазура Ю. Ю.

у цивільній справі №752/1581/22 Голосіївського районного суду м. Києва

за заявою ОСОБА_1

про встановлення факту, що має юридичне значення,

заінтересовані особи: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Голосіївський відділ Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, Богуславський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

У С Т А Н О В И В:

20 січня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту народження його матері.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначив, що він є громадянином Російської Федерації, наразі проживає на території України та має оформити набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство", посилаючись на те, що його мати ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Синиця (до 17.07.2020 Богуславського район, а нині Обухівського району) Київської області.

Зазначав, що на даний час свідоцтво про народження його матері втрачено, а на запити, щодо надання відомостей про народження матері, архівними установами повідомлено про те, що відповідні документи за період 1918 року на зберіганні відсутні.

Враховуючи наведене, просив встановити факт, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 на території, що на момент її народження входила до складу Української Народної Республіки, а саме за сучасним адміністративно-територіальним розташуванням в селі Синиця Обухівського району Київської області.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2022 року в задоволення заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відсутність доказів народження особи на території України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки судом неповно з'ясовано зміст поданих до заяви письмових доказів. Зокрема, на думку скаржника, суд дослідивши надані докази, а саме повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_2 видане 26.08.2020 та свідоцтво про шлюб ОСОБА_2 від 24.09.1950, залишив поза увагою, що в змісті цих документів містяться відомості про народження ОСОБА_2 в 1918 році в Київській області.

Судом не враховано, що відсутність доказів існування та відомостей про актовий запис про народження ОСОБА_2 обумовлено не відсутністю як такого факту реєстрації її народження та відомостей про нього у відповідних архівних документів, а є наслідком втрати цих архівних документів.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що вказівка суду на не дотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення до органів ДМС із заявою про набуття громадянства України) не відповідає положенням пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 №15-рп/20002 та з цього приводу Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію.

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2022 та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області подало відзив.

В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги зазначено, що суд дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви, оскільки надані заявником документи на підтвердження вимог заяви не містять жодного доказу, який би свідчив, що мати заявника народилася на території України.

Також вказано на те, що заявник є громадянином Російської Федерації, постійно там проживає та зареєстрований, до відповідних органів у визначеному законодавством України порядку із заявою про набуття громадянства України не звертався. Додав, що звертаючись із заявою до суду, заявник зазначив адресу перебування в Україні, але не надав документів, на підставі яких можна було б встановити місце його проживання в Україні на законних підставах.

За наведених обставин, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду від 21.10.2022 - без змін.

Представник заявника - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в ній.

Заінтересовані особи, належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності представників заінтересованих осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника ОСОБА_4 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодного доказу, який би свідчив, що мати заявника народилася на території України.

Суд також дійшов висновку, що заявник передчасно звернувся до суду, оскільки не звертався до відповідних органів у встановленому законодавством України порядку із заявою про набуття громадянства України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та вважає їх неправильними, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 - громадянин Російської Федерації.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1 . Серія НОМЕР_1 , виданого 23 травня 1961 року, батьками останнього є ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (а. с. 21-22). В даному свідоцтві зазначено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Ленінград, Куйбишевський район, РРФСР, про що в книзі реєстрації актів цивільного стану про народження виконаний відповідний запис №993.

Згідно Договору оренди квартири від 02 серпня 2021 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 15-16); перебуває в Україні на підставі нотаріально посвідченої заяви-запрошення ОСОБА_7 (а. с. 16).

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_1 , посилався на те, що він є громадянином Російської Федерації, наразі проживає на території України та має оформити набуття громадянства України за територіальним походженням на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство", з огляду на те, що його мати ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Української Народної Республіки, а саме в селі Синиця Богуславського район Київської області.

За приписами частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законом передбачена можливість встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти народження на території України, що можуть мати значення для виникнення права особи на набуття громадянства України.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Статтею 4 Конституції України визначено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Статтею 6 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі №522/9243/20 та від 09 вересня 2022 року у справі №521/14469/20.

Отже, однією з умов набуття громадянства України за територіальним походженням є факт народження або постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», самого заявника або близького родича.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001(в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», яким затверджено, зокрема, Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Пунктом 44 Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки, або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Таким чином, встановлення факту народження на території України породжує для іноземця юридичний наслідок у виді реєстрації громадянином України за умови подання такою особою зобов`язання припинити іноземне громадянство.

Як вже вказувалося вище, у справі, що переглядається, метою встановлення факту, що має юридичне значення заявник зазначив набуття (оформлення) громадянства України за територіальним походженням.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами діючого законодавства, документами, що засвідчують факт народження особи, є свідоцтво про народження, витяг із Державного реєстру актових записів про народження, архівна довідка про народження або копія актового запису про народження.

Звертаючись до суду із даною заявою, ОСОБА_1 зазначив, що свідоцтво про народження його матері ОСОБА_2 втрачено. Поряд з цим зазначив, що в його розпорядженні наявні інші документи, які містять відомості про місце та дату народження ОСОБА_2 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Синиця Богуславського району Київської області.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження факту народження матері ОСОБА_2 на в с. Синиця Богуславського району Київської області заявник надав наступні докази: засвідчена копія повторного свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 26.08.2020 та переклад такого свідоцтва на українську мову; засвідчена копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.09.1950 та переклад такого свідоцтва на українську мову; засвідчена копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 23.05.1961; засвідчена копія листа Державного архіву Київської області від 15.09.2021; засвідчена копія листа Центрального державного історичного архіву України від 28.09.2021; засвідчена копія звернення та листа ЦМУ ДМС України в м. Києві та Київській області від 17.09.2022.

З наданих заявником документів на підтвердження заявлених вимог вбачається наступне.

Згідно копії Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.09.1950, виданого в м. Ленінград Бюро ЗАС Куйбишевського району, разом з перекладом на українську мову, ОСОБА_6 , 1913 року народження, та ОСОБА_2 , 1918 року народження, уклали шлюб 24.09.1950, про що в книзі записів актів цивільного стану про шлюб складений відповідний запис за №1789 (а. с. 19-20). Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище по чоловіку " ОСОБА_2 ".

В даному свідоцтві про шлюб в графі "місце народження" ОСОБА_2 , 1918 року народження, зазначено Київська область.

Як вже вказувалося вище, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками заявника ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього.

Із повторного Свідоцтва про смерть ОСОБА_2 серії НОМЕР_2 від 26.08.2020, виданого Відділом запису актів цивільного стану Центрального району Комітету зі справ запису актів цивільного стану Уряду Санкт-Петербурга, разом з перекладом на українську мову, вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в Росії, м. Санкт-Петербург (а. с. 17-18).

В цьому повторному Свідоцтві про смерть міститься графа "місце народження" померлої особи, в якій зазначено місце народження ОСОБА_2 - Україна, Київська область, Богуславський район, Синиця.

З матеріалів справи також вбачається, що для отримання відомостей про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Синиця Богуславського району Київської області, ОСОБА_1 звертався до Державного архіву Київської області (а. с. 23). Листом Державний архів Київської області надав відповідь ОСОБА_1 про те, що за даними відомостями йому необхідно звернутися до Центрального державного історичного архіву України.

Листом №02-4251 від 28.09.2021 Центральний державний історичний архів України повідомив ОСОБА_1 про те, що при перегляді метричних книг Воскресенської церкви с. Синиця Канівського повіту Київської губернії за 1916-1917 роки (метричних книг вказаної церкви, датованих періодом пізніше 1917 року в архіві на зберіганні немає) запису про народження ОСОБА_2 не виявлено (а. с. 24).

Крім того, слід враховувати, що згідно Інструкції з ведення державного реєстру актів цивільного стану, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.07.2008 №1269/5, Державний реєстр актів цивільного стану громадян впроваджено з 20.12.2008. Цим же нормативно-правовим актом затверджено строки внесення територіальними підрозділами РАЦС (в яких зберігаються паперові актові записи) до Державного реєстру актів цивільного стану громадян відомостей, що містяться в книгах державної реєстрації актів цивільного стану лише за період з 2008 по 1945 роки.

З наведеного слідує, що внесення актових записів за 1918 рік до вказаного Державного реєстру взагалі не передбачено, що в свою чергу виключає можливість заявнику отримати в органах РАЦС витяг із актового запису про народження його матері.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вищезазначені документи у своїй сукупності є належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами на підтвердження того, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Синиця Богуславського району Київської області.

Загальновідомим є той факт, що відповідно до Третього Універсалу Української Центральної ради, прийнятого 7 (20) листопада 1917 року, було проголошено Українську Народну Республіку, до складу якої увійшла, в тому числі Київська губернія на території якої розташовано село Синиця Богуславської волості Канівського повіту. У подальшому, після остаточної втрати в 1921 році урядом УНР контролю над територією, зазначений населений пункт увійшов до складу Української Соціалістичної Радянської Республіки, яку з 30.01.1937 перейменовано на Українську Радянську Соціалістичну Республіку.

Відповідно до Постанови 4 сесії ВУЦВК від 09.02.1932 "Про утворення обласних виконавчих комітетів на території УСРР", утворено Київську область, до складу увійшов Богуславський район, в якому розташовувалося село Синиця.

Положеннями закону України "Про правонаступництво" від 12.09.1991 визначено, що територія Української Радянської Соціалістичної Республіки стала територією України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що заявник довів обставини, на які посилався у заяві. При цьому, за наведених вище обставин слід дійти висновку, що встановити факт народження матері заявника на території Української Народної Республіки у с. Синиця Богуславського району Київської області позасудовим шляхом неможливо; даний факт для заявника має юридичне значення і необхідний для набуття громадянства України за територіальним походженням.

Також слід враховувати, що рішення про встановлення факту народження ОСОБА_2 на території Української Народної Республіки не створює будь-яких самостійних юридичних наслідків, які б призвели до безпосереднього набуття заявником громадянства України. Встановлення вказаного факту є лише одним із чинників, необхідних для отримання ним громадянства.

Разом з тим, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, не надав належної правової оцінки кожному доказу, наданому заявником, неправильно застосував норми матеріального, не врахував правові висновки Верховного Суду висловлені в аналогічних правовідносинах та як наслідок дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви.

Отже, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги, що є помилковим та необґрунтованим висновок суду про відсутність доказів, які підтверджують факт народження матері заявника на території Української Народної Республіки.

Колегія суддів також знаходить обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно вказав в оскаржуваному рішенні на відсутність доказів звернення заявника до відповідних органів із заявою про набуття громадянства, враховуючи таке.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 02 травня 2022 року у справі №505/1871/20.

Більше того, слід враховувати, що за встановленими у цій справі обставинами заявник не мав документу про народження матері, що унеможливлювало його звернення до компетентних органів в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року №215/2001, саме тому єдиним можливим способом захисту для заявника було звернення до суду із заявою про встановлення факту, який згідно закону дає підстави для набуття громадянства України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2022 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Встановити факт, що ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 на території Української Народної Республіки в селі Синиця Богуславського (Обухівського) району Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2023 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді О.В. Желепа

В.А. Кравець