Справа № 283/109/23
Провадження №2/283/109/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2023 року м. Малин

Малинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Тимошенка А.О.,

за участю:

секретаря Кравець Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Малині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області в якому просить зняти арешт з майна невизначене майно, будинок, склад ціле, стан добудоване, статус жиле, власник ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстрований 20.03.2006 року за № 2987663, реєстратор: Малинська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення № 8935 від 17.12.1996 року, Малинський районний суд, архівний номер: 1918380ZITOMIR7, архівна дата: 18.01.2000 року, дата виникнення: 17.12.1996 року.

На обгрунтування своїх позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько ОСОБА_2 . При оформленні спадщини після смерті батьків з?ясувалось, що на майно батька накладений арешт, а тому нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину. При з?ясуванні обставин накладення арешту було встановлено, що ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності Малинським районним відділом внутрішніх справ за ч. 2 ст. 167 КК України (в редакції 1960 року), кримінальна справа № 5375. 30.03.1998 року зазначену кримінальну справу було направлено до суду. 09.06.1998 року дана справа була повернута прокурору для проведення додаткового розслідування. Більше вона в суді не обліковувалась і результати її розслідування невідомі.

Вважає, що арешт був накладений в рамках вищевказаної кримінальної справи, оскільки будь-які інші кримінальні та виконавчі провадження стосовно ОСОБА_2 відсутні. За таких обставин просить позов задовольнити.

Відповідач подав відзив на позов в якому вказав, що ОСОБА_2 притягувався до кримінальної відповідальності Малинським районним відділом внутрішніх справ у 1998 році, який був структурним підрозділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області. На даний час Малинський районний відділ внутрішніх справ та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області ліквідовані. Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області, а тому не повинно відповідати за позовом.

За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову.

Крім того відповідач зазначив, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а питання про зняття арешту повинно розглядатись в порядку, який встановлений Кримінальним процесуальним кодексом України.

Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 8). ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належав будинок по АДРЕСА_1 (а.с. 9). ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 (а.с. 10), а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 (а.с. 11). Після смерті батька позивач звернулась до приватного нотаріуса Коростенського районного нотаріального округу Януш Л.О. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, але у видачі свідоцтва було відмовлено у зв?язку з накладенням арешту на майно ОСОБА_2 (а.с. 22).

В Державному реєстрі заборон відчуження об?єктів нерухомого майна міститься інформація про арешт майна ОСОБА_2 наступного змісту: невизначене майно, будинок, склад ціле, стан добудоване, статус жиле, власник ОСОБА_2 , реєстраційний номер обтяження: 2987663, зареєстрований 20.03.2006 року за № 2987663, реєстратор: Малинська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення № 8935 від 17.12.1996 року, Малинський районний суд, архівний номер: 1918380ZITOMIR7, архівна дата: 18.01.2000 року, дата виникнення: 17.12.1996 року (а.с. 12-13).

Згідно повідомлень Малинського відділу державної виконавчої служби виконавчі провадження стосовно ОСОБА_2 на виконанні не перебували та не перебувають (а.с. 14-15).

У відділенні поліції № 1 Коростенського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Житомирській області також відсутні відомості стосовно кримінальних проваджень стосовно ОСОБА_2 (а.с. 16).

В той же час, згідно листа департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України Демський Микола Васильович притягувався до кримінальної відповідальності Малинським районним відділом внутрішніх справ за ч. 2 ст. 167 КК України (в редакції 1960 року), кримінальна справа № 5375/96. 30.03.1998 року дану кримінальну справу в порядку ст. 232 КПК України в редакції 1960 року направлено до суду. Відомості про результати судового розгляду до Міністерства внутрішніх справ України та Національної поліції не надходили (а.с. 17).

Відповідно до інформації, яку надав Малинський районний суд Житомирської області, 14.04.1998 року на розгляд суду надійшла кримінальна справа № 1-80 по обвинуваченню ОСОБА_4 за ст. 861 і ч. 2 ст. 172 КК України 1960 року та ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 167 КК України 1960 року, яка 09.06.1998 року повернута прокурору для проведення додаткового розслідування. У 1998-2004 роках зазначена кримінальна справа в суді повторно не обліковувалась та результати розгляду її відсутні (а.с. 18-19). В архіві суду відсутні будь-які справи про накладення арешту на майно ОСОБА_2 .

З вищевказаних доказів вбачається, що цілком очевидно арешт був накладений Малинським районним судом в процесі розгляду вищевказаної кримінальної справи, яка вже закрита з огляду на строки давності та смерть обвинуваченого.

Відповідно до ст. 112 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року справи про вищевказані злочини розслідувались слідчими органів внутрішніх справ, а точніше, як встановлено з наданих доказів, Малинським районним відділом внутрішніх справ, який був структурним підрозділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

Однак, 02 липня 2015 року прийнято Закон України "Про Національну поліцію", згідно з яким Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції (стаття 13 Закону України "Про Національну поліцію").

Відповідно до пункту 7 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" доручено Кабінету Міністрів України забезпечити створення центрального органу виконавчої влади поліції України та його територіальних органів.

На виконання цієї норми в межах повноважень, визначених частиною першою статті 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції в Житомирській області (додаток № 1) і ліквідовано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області (додаток № 2).

З огляду на наведене, Головне управління Національної поліції в Житомирській області не є правонаступником Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області.

За таких обставин позов поданий до неналежного відповідача, а тому суд відмовляє в його задоволенні.

Суд вважає, що дану справу належить розглядати в порядку цивільного судочинства з наступних підстав.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Правова природа арешту майна не змінилася і з прийняттям нині чинного КПК України, норми якого більш докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування цього заходу забезпечення кримінального провадження.

Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Суд керується тим, що арешт на майно було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу XI "Перехідні положення" КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на зазначене, на правовідносини, пов`язані з розв`язанням питання про припинення арешту майна позивача, поширюються норми КПК України 1960 року. Проте положеннями цього Кодексу передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126).

Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України 1960 року не встановлював.

Крім цього, у межах кримінальної справи, що розслідувалася, позивач не набувала процесуального становища підозрюваної, обвинуваченої та не була наділена процесуальним правом ініціювати питання про звільнення його з-під арешту.

З урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності позивача шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Прийняття рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті 253, пункту восьмого частини першої статті 324, частини тринадцятої статті 335 цього Кодексу передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком.

Проте кримінальну справу, в межах якої на майно накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було.

Згідно зі статтею 174 нині чинного КПК України як підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому застосуванні відповідного заходу відпала потреба.

Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає.

Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи). Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки особи. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту її прав та законних інтересів.

Суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою, яка надійшла до суду з обвинувальним висновком, і лише у разі, якщо його заявляє особа, котра зазнала матеріальної шкоди від злочину і пред`являє вимогу про її відшкодування до обвинуваченого або до осіб, які несуть матеріальну відповідальність за його дії (частина перша статті 28 КПК України 1960 року).

Позивач пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Кримінальна справа з обвинувальним висновком на розгляд суду кримінальної юрисдикції не надходила. Відтак суд кримінальної юрисдикції не має правових підстав розпочинати судове провадження для вирішення лише цивільного позову, до того ж заявленого не до обвинуваченого чи осіб, які несуть відповідальність за його дії, а до Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра більше восьми років потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час.

Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України та не відшкодовує позивачу судові витрати, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Керуючись ст. 48-51, 227-270 Цивільного процесуального кодексу України, на підставі ст. ст. 321, 391 Цивільного кодексу України,-

ухвалив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. О. Тимошенко