Провадження № 22-ц/824/1207/2023 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,

за участі секретаря Твердохліб В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності та перерозподіл часток,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що між відповідачами 03 листопада 1990 року було укладено шлюб, а він є їх сином.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року шлюб між ними був розірваний.

ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 19 березня 1999 року було придбано на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що з постанови Апеляційного суду м.Києва від 08.02.2018 року в справі №760/19770/15-ц про поділ майна подружжя він дізнався, що ще за його неповноліття (йому на той час було майже 4 роки) на підставі Договору №13 від 28.11.1995, через виселення всіх мешканців будинку АДРЕСА_2 ,на трьох членів їх сім`ї було виділено компенсаційні грошові кошти в сумі 22 000 доларів США. Частина грошей за спірну квартиру була сплачена з числа коштів, подарованих ОСОБА_2 її батьком.

Вважає, що спірна квартира була придбана не лише за спільні кошти подружжя, а й за його кошти, в тому числі.

В той же час, він вважає, що суд, що розглядав справу про визнання права спільною сумісною власністю подружжя, в порушення вимог процесуального законодавства, не залучив його до участі у справі у якості сторони або третьої особи. У зв`язку з цим, суд прийняв, на його думку, помилкове рішення про визнання права спільної сумісної власності відповідачів, не врахувавши при цьому його права на частину спірної квартири.

За його розрахунком, з огляду на частини коштів, які призначалися йому згідно з обома вказаними договорами, його частка у праві власності на квартиру має становити 5/12 частин.

На підставі викладеного, просив суд визнати його співвласником квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована в рівних частках за відповідачами, та перерозподілити частки між сторонами, визнавши за кожним по 1/3 частці.

В подальшому він збільшив позовні вимоги та просив за наслідками перерозподілу часток визнати за ним та ОСОБА_2 по 5/12 часток, а за ОСОБА_3 - 1/6 частку у праві власності на зазначену квартиру.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Самарець А.М., подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя відповідачів, в тому числі, й за рахунок його коштів, проте відповідачі нехтуючи своїми батьківськими обов`язками приховали від нього отримання коштів та використали їх на придбання спірної квартири, а відтак, на його думку, він має право на частку спірної квартири, яка є спільною власністю всіх трьох членів сім`ї.

Від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, в яких вона зазначає, що сторони придбали спірну квартиру на умовах часткової власності за рахунок грошових коштів трьох членів сім`ї, тому вважає, що позов та апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2018 року в справі №760/19770/15-ц про поділ майна подружжя співвласниками квартири АДРЕСА_3 визначено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

В межах даної справи суд немає підстав для переоцінки доказів, які вже були вивчені судом у іншій справі та перерозподілу часток у праві власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За свідоцтвом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі із 03 листопада 1990 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2016 року, шлюб між сторонами був розірваний.

Так, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08.02.2018 року в справі №760/19770/15-ц про поділ майна подружжя було встановлено, що відповідно до Договору від 28 листопада 1995 року № 13, укладеного у простій письмовій формі, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 мали отримати 22 000 доларів США за частину належної їм жилої площі у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з договором дарування грошових коштів від 24 вересня 1996 року ОСОБА_5 подарував своїй дочці ОСОБА_2 та внуку ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 36960 грн, що за курсом НБ України складало 21000 доларів США на придбання квартири в м. Києві.

За договором купівлі-продажу нерухомості від 19 березня 1999 року, який на підставі ст. 15 Закону «Про товарну біржу» зареєстрований в Київській універсальній біржі, ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3 , яка складається з двох кімнат загальною площею 57,7 кв. м, у тому числі житловою площею 34,0 кв.м.

Відповідно до частини другої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Пославшись на цю норму процесуального права, суд виходив виключно із того, що позивач і відповідач не брали участь у вказаних господарських справах, але не врахували таке.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вирокомсуду,що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в межах даної справи суд немає підстав для переоцінки доказів, які вже були вивчені судом у іншій справі та перерозподілу часток у праві власності на спірну квартиру.

Доводи апелянта про те, що він має право на частку спірної квартири відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, оскільки ґрунтуються на власному тлумаченні апелянтом норм законодавства.

Інші доводи апелянта зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 серпня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: