621/691/23
РІШЕННЯ
іменем України
29 серпня 2023 року м. Зміїв
Зміївський районний суд Харківської області у складі:
судді Бібіка О.В.
за участю секретаря судового засідання Сосницької К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , третя особа Зміївська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання договору дійсним, визнання права власності в порядку спадкування,
ВСТАНОВИВ:
13.03.2023 до суду звернувся ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, ОСОБА_2 , законним представником якої є ОСОБА_3 , з вимогами: визнати дійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , посвідчений 05 лютого 1996 року виконкомом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області за № 9, зареєстрований в Зміївському МДП технічної інвентаризації 29 лютого 1996 року за № 12-1645; визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На обгрунтування посилається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки ОСОБА_5 . На момент його смерті разом з ним проживали дружина ОСОБА_1 , дочка ОСОБА_3 та мати ОСОБА_6 . У встановлений законом шестимісячний строк ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від спадщини відмовилися на користь позивачки. При зверненні до нотаріальної контори позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з посиланням на ЗУ "Про нотаріат", який набув чинності 01.01.1994. Однак, до прийняття ЗУ "Про нотаріат" право вчиняти нотаріальні дії щодо посвідчення договорів мали виконавчі комітети сільських рад у селах, де не було нотаріусів. ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями 05.02.1996, який було посвідчено виконкомом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області за № 9 та зареєстровано МДП технічної інвентаризації 29.02.1996 за № 12-1645. Сторонам не повідомлялося про необхідінсть звернення до нотаріуса для посвідчення договору. Посадові особи сільської ради посвідчили договір, а бюро технічної інвентаризації здійснило реєстрацію права власності за ОСОБА_5 .
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 14.03.2023 позовну заяву залишено без руху.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.03.2023 відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні, у підготовче судове засідання.
Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 18.07.2023 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Представник позивача на задоволенні позову наполягав.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов наступного.
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 , батьками якого є ОСОБА_7 та ОСОБА_6 (а.с. 16)
Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 розірвано 24 жовтня 1984 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серіх НОМЕР_2 (а.с. 18)
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 28.08.2017 виконавчим комітетом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14)
З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 04 квітня 2001 року Лиманською сільською радою Зміївського району Харківської області, вбачається, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 17)
З копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_5 , виданого Лиманською селищною радою Готвальдівського району Харківської області, вбачається, що 12 вересня 1987 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с. 15)
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_3 (а.с. 19)
З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_7 народилася ОСОБА_2 (а.с. 20)
05 лютого 1996 року виконкомом Лиманської сільської ради Зміївського району Харківської області посвідчено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 за № 9, зареєстрований в Зміївському МДП технічної інвентаризації 29.02.1996 за № 12-1645, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 27)
З довідки директора КП "Зміївське БТІ" № 3306 від 09.12.2013 вбачається, що згідно архівних матеріалів житловий будинок АДРЕСА_1 , станом на 31.12.2012, належав на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування, посвідченого виконкомом Лиманської селищної ради народних депутатів від 05.02.1996 р-р 9 (а.с. 29)
З довідки старости Лиманського старостинського округу Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 16.02.2023 за № 05-14/13/1 вбачається, що ОСОБА_7 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 18.04.1990 і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 . На день смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 разом з ним були зареєстровані ОСОБА_5 з 18.04.1990 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 з 18.04.1990 і по цей час, ОСОБА_3 з 02.02.2002 і по цей час, ОСОБА_8 з 16.04.1991 і по 27.08.2008 (а.с. 32)
З довідки старости Лиманського старостинського округу Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області від 16.02.2023 за № 05-14/14/1 вбачається, що ОСОБА_5 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 18.04.1990 і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . На день смерті ОСОБА_5 за вказаною адресою разом з ним були зареєстровані ОСОБА_1 з 18.04.1990 і по цей час, ОСОБА_3 з 02.02.2002 і по цей час, ОСОБА_6 з 04.04.2006 і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_2 з 10.01.2011 і по цей час (а.с. 33)
Даний факт підтверджується відомостями з домової книги за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34-42)
З листа завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 25.07.2023 № 777/01-16 вбачається, що після померлого ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_7 з заявами про прийняття або відмову від спадщини у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Спадкова справа відсутня (а.с. 97)
З наданої копії спадкової справи № 83/2013 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 від належної їм частки у спадковому майні відмовилися на користь дружини померлого ОСОБА_1 (а.с. 98, 99)
Постановою державного нотаріуса Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області від 27.01.2023 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю чинному законодавству України документу щодо належності зазначеного житлового будинку спадкодавцеві (а.с. 25)
З довідки завідувача Зміївської державної нотаріальної контори Харківської області № 97/02-14 від 27.01.2023 вбачається, що 20.02.2013 заведено спадкову справу № 83/2013 (номер справи у Спадковому реєстрі 54182978) щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 . Відповідно до цієї справи спадкоємицею померлого ОСОБА_5 є ОСОБА_1 (а.с. 26)
Відповідно до ст.13 закону «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.
Громадянин набував право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом (ч.2 ст.12 цього закону).
Крім того, за положеннями ст.128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.
Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.
Стаття 181 ЦК визначає поняття «нерухома річ» та рухома річ». Зокрема, до рухомих речей відносяться речі, які можна вільно переміщувати у просторі; до нерухомих - належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення, на відміну від рухомих речей, підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК).
Отже, вирішуючи спір, що випливає з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК та тривають до цього часу, суд, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень ст.5 цього кодексу виходить з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, встановивши час та підстави виникнення права власності, з`ясував, що належить майно до нерухомих речей та підлягало воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.
При цьому, встановлюючи правовий статус майна, суд насамперед визначив відповідно до стст.181, 188 ЦК вид цього майна (нерухоме майно, рухоме майно, зокрема будинок).
У Рішенні Конституційного Суду України від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012 вказано: «Згідно з правовою позицією Конституційного Суду Україниконкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року № 4-зп). Виходячи з наведеного Конституційний Суд України вважає, що невідповідність окремих положень спеціального закону положенням Кодексу не може бути усунена шляхом застосування правила, за яким з прийняттям нового нормативно-правового акта автоматично призупиняє дію акт (його окремі положення), який був чинним у часі раніше. Оскільки Кодекс є основним актом цивільного законодавства, то будь-які зміни у регулюванні однопредметних правовідносин можуть відбуватися лише з одночасним внесенням змін до нього відповідно до порядку, встановленого абзацом третім частини другої статті 4 Кодексу».
Відтак, хоч Закон № 1952-ІV прийнятий пізніше, проте статтею 4 ЦК України встановлено, що інші закони України приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, а на суб`єкта законодавчої ініціативи, що подає до Верховної Ради проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж ЦК України, покладено обов`язок одночасно подати до Верховної Ради проект закону про внесення змін до ЦК України, які мають розглядатися одночасно.
Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідні зміни до ЦК України подані не були, то з огляду на положення статті 4 ЦК України та позицію Конституційного Суду України застосування колізійного принципу lex posterior derogat priori (лат. «пізніший закон скасовує попередній») у цій ситуації неможливе.
Отже, зазначення у ЦК України про необхідність прийняття інших законів відповідно до цього Кодексу є достатньою підставою вважати, що норма ЦК України превалює над однопредметною нормою іншого нормативно-правового акта, який має юридичну силу закону України.
Спеціальні норми закону можуть містити уточнюючі положення, проте не можуть прямо суперечити положенням ЦК України.
Разом з тим при існуванні складної змістової колізії застосуванню підлягають норми того нормативно-правового акта, який повно та точно врегульовує конкретні правовідносини, містить чіткі та зрозумілі положення, які забезпечують передбачуваність законодавства та відповідають законним очікуванням суб`єктів правовідносин.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) знайшов своє застосування принцип правової визначеності. Цей Суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and others v. the United Kingdom) та ін.).
Суд неодноразово вказував, що він виходить із таких вимог до національних нормативно-правових актів, щоб вони вважалися законом для цілей Конвенції: 1) нормативно-правовий акт повинен бути доступним: громадянинові як орієнтир правової поведінки і її наслідків, достатнім затих правових норм, що застосовуються у конкретній справі; 2) норма не може вважатися законом, якщо вона не сформульована з необхідною точністю (справа «Санді Таймз проти Сполученого Королівства» The Sunday Times v. The United Kingdom № 1 заява 6538/74 пункт 46). У справі «Кантоні проти Франції» (Cantoni v. France) Суд зазначив, що закон має відповідати якісним вимогам: бути доступним і передбачуваним.
Аналіз нормативно-правових актів дає підстави стверджувати, що саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення спірних правовідносин) найбільш повно та точно врегульовували цивільні правовідносини щодо визначення умов та моменту виникнення права власності у набувача нерухомого майна за відповідним правочином.
У межах суб`єктивного права власності доцільно виділити два конструктивних елементи: а) титул власності; б) правомочності власника. Правомочність власника - невід`ємний атрибут права власності та розглядається як динамічна категорія, як одна з основних можливостей власника щодо належного йому майна.
Титул власності є статичною категорією, до зміни власника не передається. Державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомості - адміністративний акт, який породжує титул власника.
Таким чином, висловивши свою волю на відчуження об`єкта нерухомого майна, власник у межах свого суб`єктивного права власності реалізовує свої правомочності. Державна реєстрація правочину завершує перехід права власності (право власності на об`єкт припиняється у продавця і відповідно виникає в покупця). Тобто покупець набуває не лише правомочності власника, а й сам титул.
Ураховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин - до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося.
Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.
Як вбачається із договору дарування від 05.02.1996, посвідченого секретарем виконавчого комітету Лиманської Ради народних депутатів Готвальдівського району Харківської області, будинок АДРЕСА_1 подаровано дарителем ОСОБА_7 обдарованому ОСОБА_5 ( а.с. 27)
Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК УРСР до договору дарування житлових будинків застосовуються правила статей 226 та 227 цього Кодексу щодо форми договору.
Стаття 227 ЦК України вимагала кваліфіковану форму договору дарування житлового будинку - нотаріальне посвідчення.
Однак, на час виникнення правовідносин із переходу права власності на будинок АДРЕСА_1 за договором дарування від ОСОБА_7 до ОСОБА_5 функції нотаріуса по посвідченню вказаних договорів не мав секретар виконавчого комітету Лиманської Ради народних депутатів Готвальдівського району Харківської області, що відповідає приписам ст. 1 ЗУ « Про нотаріат» у редакції чинній на час посвідчення договору дарування, де у сільських населених пунктах нотаріальні дії, передбачені статтею 37 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 37 ЗУ « Про нотаріат» нотаріальні дії, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) вживають заходів до охорони спадкового майна; 2) накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
У населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2 ) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах.
Посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів не мають права оформляти документи, призначені для дії за кордоном.
Відповідно до постанови Верховної Ради України Про порядок введення в дію Закону України "Про нотаріат": п . 1. Ввести в дію Закон України "Про нотаріат" з 1 січня 1994 року; п. 2. До приведення законодавства України у відповідність з Законом України "Про нотаріат" застосовуються акти законодавства України в частині, що не суперечить цьому Законові.
П. 7. Вважати таким, що втратив чинність, Закон Української РСР від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1975 р., N 1, ст.4; 1979 р., N 39, ст.497).
Отже, з 01.01.1994 року секретар виконавчого комітету Лиманської Ради народних депутатів Готвальдівського району Харківської області втратив повноваження надані йому раніше ст.. 14 Закону УРСР « Про державний нотаріат», де нотаріальні дії, вчинювані виконавчими комітетами Рад народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 2) посвідчують інші угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном.
Довідкою КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації» № 3306 від 09.12.2013 не підтверджено факт реєстрації право власності на будинок АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_5 ( а.с. 29)
Відтак, договір дарування від 05.02.1996, посвідчений секретарем виконавчого комітету Лиманської Ради народних депутатів Готвальдівського району Харківської області, будинку АДРЕСА_1 подарованого дарителем ОСОБА_7 обдарованому ОСОБА_5 не відповідає кваліфікованій формі правочину, та тягне за собою недійсність правочину відповідно до ст.ст.47, 48 ЦК УРСР і не породжує жодних правових наслідків, окрім недійсності.
За наведеного, позивачем не доказано належними доказами, що будинок АДРЕСА_1 належав на день смерті на праві власності ОСОБА_5 та увійшов до спадкової маси.
Відтак, у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 223, 247, 258-259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд,
ВИРІШИВ:
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги учасником справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Повний текст рішення складено 30.08.2023.

Суддя: