Номер провадження: 22-ц/813/283/23
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Поліщук І.О., у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла», про визнання недійсними і скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а також визнання недійсними заяви про відмову від приватизації та заяви про передачу житла у власність,

встановив:

27.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, неодноразово уточнюючи який, просив визнати недійсним з дати видання та скасувати розпорядження органу приватизації № 217636 від 10.05.2012 р. про приватизацію та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради від 10.05.2012 р., про приватизацію житлових кімнат, загальною площею 44,7 кв.м., що складає 80/1000 секції гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданих на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , визнати недійсною та скасувати заяву від 28.04.2012 року про відмову від приватизації, визнати недійсною та скасувати заяву від 25.04.2012 року про передачу у приватну спільну часткову власність зазначених житлових кімнат на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , підписані від його імені (а.с. 2-4).

В обґрунтування заявленого позову, позивач посилався на те, що він з батьками: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживав та був зареєстрованим за вказаною адресою. Крім нього та батьків на зазначеній площі була зареєстрована його неповнолітня донька ОСОБА_5 , 2010 року народження.

10.05.2012 року позивач перебував у довготривалому відрядженні, приватизація проведена без його згоди з порушенням законодавства та через підробку його заяви про відмову від приватизації. Про приватизацію кімнат в гуртожитку він дізнався 14.08.2017 року від батьків.

Розпорядженням органу приватизації № 217636 від 10.05.2012 року заява матері позивача про передачу 80/1000 частини житлового блоку у секції гуртожитку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у рівних частках по 1/3 частини була задоволена (а.с.51). Зазначене розпорядження стало підставою для видачі Департаментом міського господарства Одеської міської Ради 10.05.2012 року свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме двох житлових кімнат загальною площею 44,7 кв.м., що складає 80/1000 секції гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданих на ім`я ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (а.с.50).

Позивач зазначив, що приватизація двох житлових кімнат загальною площею 44,7 кв.м., що складає 80/1000 секції гуртожитку, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 проведена без його участі, так як його батьками до агенції з приватизації житла разом з документами на приватизацію була надана заява, яку він не підписував, згідно з якою він просив приватизувати квартиру без його участі на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , у зв`язку з чим були порушені його права на участь у приватизації житла.

Також позивачем як законним представником доньки ОСОБА_5 на той час, не приймалось рішення та не надавалася згода щодо її участі у приватизації житла, а саме кімнати АДРЕСА_2 та підпис в заяві про передачу у спільну часткову власність зазначеного житла був зроблений від його імені шляхом його підроблення. Зазначений факт грубо порушує його права, тому що при винесенні рішення про приватизацію позивач перебував зареєстрованим в зазначеному об`єкті нерухомості і повинен бути учасником приватизації.

Таким чином, підставою для пред`явлення позовних вимог по даній справі стало те, що заява позивача ОСОБА_1 про відмову від приватизації 80/100 секції гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , була підробленою.

Разом з тим, підставою для пред`явлення позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 липня 2018 року (а.с.27-28), було те, що позивач ОСОБА_1 помилково вважав, що він не має права на приватизацію, так як має на праві приватної власності інше житлове приміщення.

Тобто підстави для пред`явлення вищевказаних позовних вимог були різними, в порівнянні з підставами, якими обгрунтовуються позовні вимоги по даній цивільній справі.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 було відмовлено повністю (а.с.88).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року, та постановлення нового - про задоволення його позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с.94-98).

21.01.2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, а також заява про визнання апеляційної скарги, в яких вона визнала апеляційну скаргу ОСОБА_1 , зазначивши, що апеляційна скарга є обґрунтованою, а тому вона просить оскаржуване рішення суду скасувати і задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 (а.с.109-110, 111).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання, у тому числі представник ОСОБА_5 ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_8 , відповідач ОСОБА_9 , в порядку, передбаченому ч.1 ст. 131 ЦПК України так як за зареєстрованим місцем проживання відсутні (а.с.210-223 ).

Також слід зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 08.02.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 20.02.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше трьох років (а.с. 104-105), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що визнання особою факту підробки документу, на підставі якого проведено приватизацію житла, в сенсі ст. 77,78 ЦПК України, не може бути належним та допустимим доказом, оскільки він не стосується предмету доказування, які повинні бути підтверджені певними засобами доказування. Крім цього, підпис у заяві, яка складена та підписана від імені ОСОБА_1 на ім`я керівника органу приватизації м. Одеси завірена начальником дільниці №3 КП «ЖКС «Черьомушки», що спростовує твердження позивача та визнання відповідачкою ОСОБА_2 твердження про підробку вказаного документу.

Також суд виходив із того, що позивач ОСОБА_1 на час приватизації 80/1000 секції гуртожитку, кімнати № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вже мав на праві приватної власності житлове приміщення, а тому не має права на приватизацію житлових кімнат в гуртожитку.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , тобто батьки позивача ОСОБА_1 , подали до суду заяву, в якій визнали позовні вимоги у повному обсязі (а.с.25). У заяві про визнання позову відповідачі зазначили, що на час подачі ними заяви на приватизацію двох кімнат, загальною площею - 44,7 кв.м. у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , їх син ОСОБА_1 перебував у відрядженні.

Окрім цього зазначили, що 05.03.2003 року ними була придбана за договором купівлі-продажу кімната у гуртожитку, яка складає 164/1000 частин квартири АДРЕСА_4 , яка оформлена на ОСОБА_1 , у зв`язку з чим їх поставили перед фактом під час приватизації кімнат у гуртожитку на АДРЕСА_3 , що позивач не має права приймати участь у приватизації двох кімнат, загальною площею - 44,7 кв.м у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в якій він був зареєстрований та постійно проживає з 23.11.1987 року по теперішній час.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в подальшому позовні вимоги були уточнені і в якості співвідповідачів у даній справі також зазначені інші фізичні і юридичні особи, а саме: ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , та яка також прийняла участь у приватизації двох кімнат в гуртожитку, Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла» (а.с.34-40, 42).

Таким чином, оскільки вказані співвідповідачі не надавали суду заяв про визнання позовних вимог, у суду першої інстанції не було правових підстав застосовувати вимоги ст. 206 ЦПК України.

Зазначеними обставинами спростовуються доводи заявника апеляційної скарги про те, що визнання позову відповідачами є підставою для задоволення позовних вимог.

Більше того, на думку колегії суддів визнання позовних вимог лише деякими співвідповідачами, прямо протирічить правам та обов`язкам інших співвідповідачів, у тому числі ОСОБА_4 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 , про що йдеться в мотивувальній частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 липня 2018 року, яке не оскаржувалось в апеляційному порядку і набрало законної сили (а.с.28).

Колегія суддів також зазначає, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів того, що він на час приватизації двох кімнат загальною площею - 44,7 кв.м у гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , перебував за межами м. Одеси і перебував у довгостроковому відрядженні і що заяви про відмову від приватизації зазначеного житлового приміщення не подавав.

Так, дійсно, в уточненій позовній заяві від 25.02.2019 року, поданій до суду 27.02.2019 року, позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог просив суд призначити по даній цивільній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити НДЕКЦ при ГУ МВС України в Одеській області (а.с.34-40).

Разом з тим, представник позивача адвокат Стецюк С.Б. клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи до суду не заявляв.

В свою чергу, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28 травня 2019 року подали до суду відзив, а також заяву від 25 травня 2019 року, в яких, окрім іншого, зазначили, що факт підробки заяви, поданої до керівника органу приватизації м. Одеси від начебто ОСОБА_1 , визнає його мати відповідачка по справі ОСОБА_2 , тому проведення експертизи є недоцільним (а.с.68-69, 70).

У зв`язку з цим, судова почеркознавча експертиза судом не була призначена.

В подальшому, у тому числі в судовому засіданні, клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи учасниками справи не заявлялось.

Більше того, від представника ОСОБА_1 ОСОБА_10 07.08.2019 року до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с.78).

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1.письмовими, речовими і електронними доказами;2.висновками експертів;3) показами свідків. Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підвереджувати іншими засобами доказування.

Оскільки за правилами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що визнання особою факту підробки документу, на підставі якого проведено приватизацію житла, в сенсі ст. 77,78 ЦПК України не може бути належним та допустимим доказом, оскільки зазначені обставини визнали не всі відповідачі у справі, а тому вони мають бути підтверджені певними засобами доказування.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом, яким є закон «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», та в преамбулі якого і в ст. 1 передбачено, що цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла.

Аналогічне положення міститься у п. 4 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404.

З цих підстав суд дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , як особа що мав власне житло (а.с.54, 64), не вправі був приймати участь у приватизації житла в гуртожитку.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що ним заявлені позовні вимоги не про визнання недійсними його заяви про відмову від приватизації, та заяви про передачу житла у власність, а про їх скасування, то вони є безпідставними, так як спростовуються текстом і прохальною частиною його заяви про уточнення позовних вимог, в яких він просив саме визнати недійсними його заяви про відмову від приватизації, та заяви про передачу житла у власність, (а.с.34-40, 42).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20.02.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра