Справа № 441/797/20 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/2459/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року,-

ВСТАНОВИВ:

в травні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарасенко Леонід Леонідович, звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визначення частки у спільному майні подружжя.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з моменту реєстрації шлюбу, 21.02.1960 року, вона проживала разом зі своїм чоловіком, ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки з 1954 року позивачка працювала в колгоспі «Дружба», їй було виділено в постійне користування земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого господарства та будівництва житлового будинку, який разом з чоловіком збудували у 1961 році, а також збудували надвірні будівлі для ведення підсобного господарства. Зазначає, що рішенням Грімнівської сільської ради народних депутатів Городоцького району Львівської області від 24.02.1995 року ОСОБА_10 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,60 га, в тому числі, для обслуговування житлового будинку в с. Грімно, площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,35 га. Стверджує, що на вказаній земельній ділянці, що по АДРЕСА_1 , подружжя збудувало житловий будинок, загальною площею 53,1 кв.м., право власності на який 27.04.2011 року зареєстровано за позивачкою. Зазначає, що також рішенням виконавчого комітету Грімнівської сільської ради Городоцького району Львівської області № 56 від 18.04.1997 року ОСОБА_10 надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд. За час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_10 та ОСОБА_1 збудували ще один житловий будинок на вищезазначеній земельній ділянці, однак не ввели його в експлуатацію та не оформили свідоцтво про право власності на нього, належним чином не зареєструвавши його як нерухоме майно. Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_10 , проте за життя чоловіка подружжя не здало в експлуатацію та належним чином право власності на будинок не зареєструвало, оскільки спірний житловий будинок фактично завершений, однак належним чином оформити спадкові права після смерті чоловіка позивачка не може, частка померлого у спільній сумісній власності подружжя не визначена і така невизначеність є перешкодою в оформленні спадкових прав. З наведених підстав просить визначити, що частка в праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 померлого ОСОБА_10 становить 1/2, частка позивачки становить 1/2.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Тарасенко Леонід Леонідович, задоволено.

Визначено, що частки померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції жодним чином не визначено та не встановлено ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку, оскільки позивачем не надано документів щодо надання дозволу на будівництво незавершеного будівництвом житлового будинку, в матеріалах справи відсутній проект житлового будинку, повідомлення про початок будівельних робіт, хід їх виконання, введення в експлуатацію, тощо. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази введення спірного об`єкту нерухомого майна в експлуатацію у встановленому законом порядку і набуття цим майном статусу об`єкта нерухомого майна, як незавершеного будівництва, а тому суд першої інстанції повинен був розглядати даний позов як щодо об`єкта незавершеного чи самочинного будівництва, а не як до житлового будинку, який зданий та не введений в експлуатацію. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки позивачка мала б звернутись з позовом про визнання за нею прав та обов`язків забудовника чи права власності на будівельних матеріалів. Зазначає, що будівництво даного будинку, як і придбання необхідних будівельних матеріалів, займався її батько, ОСОБА_11 за допомогою дружини, ОСОБА_12 , яка взагалі не була залучена до участі у справі. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи, що частки померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним, суд першої інстанції виходив з того, що незавершений будівництвом житловий будинок збудований подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі, а відтак такий є їх спільною сумісною власністю, частки у якій є рівними.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 підтверджується, що позивачка ОСОБА_13 та ОСОБА_10 21.07.1960 р. зареєстрували шлюб у Грімнівській сільській раді (т. 1 а.с. 15).

Встановлено, що рішенням Грімнівської сільської ради народних депутатів Городоцького району Львівської області від 24.02.1995 ОСОБА_10 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,60 га, в тому числі, для обслуговування житлового будинку в с. Грімно, розміром 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства, розміром 0,35 га, що стверджується також копією Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ № 8577 (а.с. 25, 28, 29).

На вказаній земельній ділянці, що по АДРЕСА_1 , подружжя побудувало житловий будинок загальною площею 53,1 кв.м., право власності на який 27.04.2011 р., зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 17-24, 30).

Крім того, судом також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Грімнівської сільської ради Городоцького району Львівської області № 56 від 18.04.1997 ОСОБА_10 надано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку та господарських споруд (а.с. 26).

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка покликається на те, що за час спільного проживання, перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_10 та ОСОБА_1 збудували ще один житловий будинок на вищезазначеній земельній ділянці, однак не ввели його в експлуатацію та не виготовили свідоцтво про право власності на нього, належним чином не зареєструвавши його, як нерухоме майно.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 убачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10 (а.с. 16).

З копії спадкової справи № 35/2017, заведеної після смерті ОСОБА_10 , вбачається, що ОСОБА_10 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що б належало йому на день смерті і на яке за законом мав би мати право, заповів своїм дітям ОСОБА_14 , 1962 р.н., ОСОБА_15 , 1961р.н., ОСОБА_9 , 1964 р.н., ОСОБА_9 , 1968 р.н., ОСОБА_7 , 1970 р.н., та ОСОБА_3 , 1976 р.н. (а.с. 209).

З копії спадкової справи № 13/2018, заведеної після смерті ОСОБА_9 , убачається, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_3 спадкоємцями після його смерті є ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України в власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За нормою ч. 1ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

На підставі ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. При цьому, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана норма кореспондується зі ст. 368 ЦК України, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачка ОСОБА_1 посилалася, зокрема, на те, що відсутність визначення у незавершеному будівництвом житловому будинку АДРЕСА_1 частки її чоловіка ОСОБА_10 у спільній сумісній власності подружжя, після смерті якого відкрилася спадщина, позбавляє її можливості оформити спадщину.

Тобто, позивачка звернулася до суду для захисту права на спадкування після смерті чоловіка, ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Колегія суддів звертає увагу на те, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За змістом ст. 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Разом з тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (ч. 4 ст. 25 ЦК України).

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що визначення судом частки у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України, оскільки в даному випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах: від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Оскільки на момент ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_10 помер, то відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася, що свідчить про неможливість визначення частки в праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 за померлою особою.

Що стосується позовної вимоги щодо визначення частки ОСОБА_1 у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 в розмірі 1/2, то такий розмір частки позивачки в спільному майні подружжя презюмується, і обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка не покликається на те, що між нею та відповідачами існує спір щодо визначення належної їй частки у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка покликається на та те, що будинок фактично закінчений будівництвом і його експлуатація є можливою.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що матеріали справи не містять інформації про відсоток готовності об`єкту незавершеного будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , можливість його експлуатації, висновків уповноважених служб з приводу відповідності житлового будинку будівельним, технічним, санітарним, протипожежним нормам.

Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи, що частки померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на об`єкт незавершеного будівництва житловий будинок по АДРЕСА_1 , є рівними та становлять по 1/2 частці за кожним, суд першої інстанції не врахував те, що в матеріалах справи є копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 27.04.2011 року, з якого вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , тобто, номер житлового будинку, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 , і номер об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 , є ідентичними.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 21 липня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.02.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк