КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/1326/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Обухівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Висоцької Г.В. в м. Обухів 02 червня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В березні 2023 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 34478,30 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву б/н від 05 травня 2007 року. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю поінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву, сторонами відповідно до ст. 634 ЦК України було укладено договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок з початковим кредитним лімітом, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, який в подальшому збільшився до 44000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором в межах кредитного ліміту.

В порушення умов договору свої зобов`язання відповідач не виконав, внаслідок чого станом на 26 лютого 2023 року має заборгованість в розмірі 34478,30 грн., з яких 28011,36 грн. - заборгованість за кредитом, 6466,94 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом, 0,00 грн. заборгованість за комісією, 0,00 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладав обставини, на які посилався в позовній заяві.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в справі № 278/2177/15-ц, постанова від 17 грудня 2020 року, зазначив, що виписки по картковому рахунку можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитними договорами.

Вказував, що оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ст. 530 ЦК України, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд.

Вважав, що оскаржуваним рішенням проігноровано висновки Верховного Суду, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 та Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 138/356/17 про те, що банк має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Наголошував, що в тексті анкети-заяви сторони погодили розмір відсоткової ставки 22,8 % річних із розрахунку 360 днів у році, тобто сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо розміру відсоткової ставки по кредиту.

Наводив зміст правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року в справі № 941/668/20, від 12 травня 2021 року в справі № 154/2698/19, від 13 жовтня 2021 року в справі № 202/2530/20, від 24 червня 2021 року в справі № 369/6441/20, від 04 листопада 2020 року в справі № 534/1072/18-ц, від 26 жовтня 2022 року в справі № 334/2492/21.

Зауважував, що по даній справі відповідач до суду не з`явився, заперечень на позов не подавав, тому відсутні підстави вважати, що відповідач не був ознайомлений з умовами кредитування, в тому числі з розміром відсоткової ставки. Відповідачем не оспорювався факт отримання кредитних коштів, а також розмір заборгованості.

Вказував, що згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 січня 2023 року в справі № 209/3103/21, при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, заявлений стороною позивача, тому висновки суду про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими.

Спростовуючи доводи позовної заяви, суд першої інстанції вийшов за межі вимог ч. 1, 2, 5 ст. 12 ЦПК України, оскільки відхилив доводи позивача щодо наявності заборгованості, при тому, що відповідач участі у справі не брав і будь-яких заперечень не подавав.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідачу ОСОБА_1 неодноразово направлялася копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та копія апеляційної скарги на його поштову адресу, зазначену в позові та апеляційній скарзі, яка є зареєстрованою адресою місця проживання відповідача. Зазначена кореспонденція була повернута до суду з відміткою Укрпошти «За закінченням терміну зберігання».

Крім того, відповідач ОСОБА_1 повідомлявся про відкриття апеляційного провадження в даній справі шляхом розміщення оголошення на сайті судової влади України 18 жовтня 2023 року.

Також згідно довідки головного консультанта Мороз Н.В. , 09 листопада 2023 року було здійснено дві спроби зателефонувати за офіційним номером мобільного телефону, який вказаний в матеріалах справи як особистий номер телефону ОСОБА_1 для повідомлення його про відкриття апеляційного провадження. Зателефонувавши за вказаним номером телефону, встановлено, що абонент не приймає дзвінок, відтак повідомити особу в телефонному режимі про відкриття провадження за даних обставин є неможливим.

У справі «Гарячий проти України» (заява № 43925/18) ЄСПЛ вказав, що хоча загальна концепція справедливого судового розгляду та фундаментальний принцип змагальності провадження вимагають, щоб судові документи були належним чином вручені учаснику судового процесу, стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод не заходить так далеко, щоб зобов`язувати національні органи влади забезпечити бездоганне функціонування поштової системи. Органи влади можуть бути притягнуті до відповідальності лише за ненадіслання відповідних документів заявнику. Той факт, що заявник, не отримав кореспонденцію, надіслану йому апеляційним судом, сам по собі недостатній для того, щоб стати аргументованою підставою для заяви про те, що були порушені його права, передбачені пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В постанові Верховного Суду від 24 січня 2023 року в справі № 496/4633/18 (провадження № 61-11723св22) викладено правовий висновок, згідно якого направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду.

За таких обставин апеляційним суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи, оскільки судом вжито всіх можливих заходів щодо повідомлення відповідача про відкриття апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим, рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, на а. с. 21 знаходиться копія підписаної ОСОБА_1 від 05 травня 2007 року заяви клієнта, раніше ідентифікованого за рахунком/карткою НОМЕР_1 , в якій клієнт просив відкрити рахунок і надати наступні послуги: кредитна картка у гривні, тип кредитного ліміту: фінансовий, сума кредитного ліміту: 10000 грн., базова процентна ставка: 22,8 % з розрахунку 360 днів на рік, розмір комісії за кредитне обслуговування - 1 % від суми заборгованості, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списання банком коштів з дебетної картки № НОМЕР_1 .

Своїм підписом в заяві ОСОБА_1 засвідчив, що ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, виражає свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір банківських послуг.

На а. с. 22 - 27, 28 - 31 знаходиться витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та копія наказу-шаблону № 906 С-169 від 23 червня 2006 року про внесення змін в договірну базу по платіжним карткам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів).

На а. с. 32 - 33 знаходиться копія паспорту відповідача.

На а. с. 40 - 54 знаходиться виписка за договором б/н за період з 14 березня 2007 року по 28 лютого 2023 року, клієнт ОСОБА_1 .

На а. с. 17 - 20 знаходяться довідки про видачу ОСОБА_1 кредитних карток, остання з яких видана 26 березня 2019 року з терміном дії до кінця березня 2023 року, а також довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , згідно якої кредитний ліміт, встановлений в розмірі 21600 грн., який в подальшому змінювався.

На а. с. 4 - 16 знаходиться розрахунок заборгованості за договором б/н від 05 травня 2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31 жовтня 2015 року, 30 червня 2019 року та 26 лютого 2023 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» вказувало на те, що позичальник не виконує свої зобов`язання за договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 05 травня 2007 року, згідно якої отримав встановлений кредитний ліміт на картковий рахунок, який в подальшому збільшений до 44000 грн. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, суд дійшов висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконання боржником свого обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі тіла кредиту 28011,36 грн.

Відмовляючи в позові в частині стягнення відсотків, з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладений у вигляді заяви-анкети кредитний договір від 05 травня 2007 року б/н не містить строку повернення кредиту, крім того, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, зміну розміру кредитного ліміту за рішенням та ініціативою банку зі сплатою річних, наданий банком витяг з Умов та Правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Відмовляючи в позові в частині стягнення тіла кредиту, суд першої інстанції виходив із того, що згідно розрахунків заборгованості відповідачем було повернуто грошові кошти на загальну суму, що перевищує суму витрачених кредитних коштів, і при погашенні відповідачем заборгованості частина коштів спрямовувалась банком на погашення заборгованості по відсотках та пені, нарахування яких судом визнано незаконним та безпідставним.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що у даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Разом із тим, посилаючись на наведену постанову Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції не з`ясував, чи є обґрунтованою відмова в позові з урахуванням конкретних обставин справи і наявних в ній доказів.

Апеляційний суд враховує та погоджується з посиланням позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 26 травня 2021 року в справі № 941/668/20, від 12 травня 2021 року в справі № 154/2698/19, від 13 жовтня 2021 року в справі № 202/2530/20, від 24 червня 2021 року в справі № 369/6441/20, від 04 листопада 2020 року в справі № 534/1072/18-ц, у яких Верховний Суд вказував на необхідність враховувати погодження між сторонами розміру процентної ставки, зокрема, в підписаній позичальником довідці про умови кредитування.

Так, відмовляючи в позові з підстав недоведеності згоди сторін щодо умов договору в частині розміру відсотків та безпідставності зарахування внесених відповідачем коштів на погашення цих відсотків, суд першої інстанції залишив поза увагою, що банком на підтвердження обставин, якими обґрунтовано його вимоги, надано заяву (а. с. 21), підписану 05 травня 2007 року відповідачем, в якій відповідач погодився з умовами надання кредиту, в тому числі з розміром процентної ставки 22,8 % з розрахунку 360 днів у році, розміром комісії, порядком погашення заборгованості та іншими умовами.

Отже, умови кредитування щодо сплати процентів передбачені безпосередньо в заяві, особисто підписаній відповідачем, що судом першої інстанції залишено поза увагою і зроблено помилковий та передчасний висновок про недоведеність позову.

При цьому із наданих позивачем розрахунків заборгованості не вбачається, що нарахована відповідачу пеня погашалась банком самостійно за рахунок внесених позичальником коштів, і до складу заборгованості, заявленої позивачем до стягнення, пеня також не включена, відтак апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, які не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, що частина внесених відповідачем коштів направлялась на погашення заборгованості по пені.

Відповідач після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти, що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 40 - 54).

Апеляційний суд також враховує доводи апеляційної скарги, що у даній справі відповідачем не оспорювався факт отримання кредитних коштів, а також розмір заборгованості, а позивачем при цьому доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, в частині наявності підстав як для стягнення з відповідача тіла кредиту, так і для нарахування відсотків за користування кредитними коштами і їх розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Отже, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту, виходячи з положень ст. 1048, 1054 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та умов договору, які були погоджені з відповідачем, та вважати їх нарахування незаконним та безпідставним.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи, рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Виходячи із наведеного, оскільки заборгованість за тілом кредиту та відсотками позичальником повернута не була, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення тіла кредиту в розмірі 28011,36 та відсотків за користування кредитом, порядок нарахування та розмір яких погоджено у підписаній відповідачем заяві, та які згідно розрахунку заборгованості станом на 26 лютого 2023 року складають 6466,94 грн., даний розмір заборгованості відповідачем не спростований.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційним судом враховуються правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року в справі № 534/1072/18-ц.

Отже, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що при вирішенні спору судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про задоволення позову, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 34478,30 грн., яка складається з 28011,36 грн. заборгованості за кредитом, 6466,94 грн. заборгованості за відсотками та судові витрати в розмірі 2684 грн.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 4026 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача стягується 6710 грн. судових витрат.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 червня 2023 року скасувати і прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) заборгованість за кредитним договором в розмірі 34478,30 грн. та судові витрати в розмірі 6710 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.