Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.03.2023 Справа №607/18866/21

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Л.М. Сливки

за участі секретаря судового засідання М.В. Кілик,

відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Магдич Ольги Олександрівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Володимир Степанович до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання договору дарування недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Володимир Степанович звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання недійсним договору дарування квартири від 10.09.2013 року, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., бланк ВТМ №013377, рішення про державну реєстрацію індексний номер 5744787 від 10.09.2013 року; скасування рішення про державну реєстрацію права власності індексний номер 5744787 від 10.09.2013 року на трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 та скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , номер запису права власності №5744787 від 10.09.2013 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що за період шлюбу, до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, у серпні 2009 року, за спільні (власні) кошти на підставі договору купівлі-продажу (пайової участі) було придбано трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м., згідно свідоцтва про право власності НОМЕР_1 від 11 серпня 2009 року, виданого виконкомом Тернопільської міської ради, яку було зареєстроване на відповідача, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (інформаційна довідка) від 06.05.2021 року. 10 вересня 2013 року відповідач, без його відома та його згоди, уклала на сина ОСОБА_3 договір дарування трьохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 91,7 кв.м., житловою площею 48,8 кв.м. Таким чином, відповідачка ОСОБА_1 відчужила трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 , без згоди та відома позивача, не визнаючи та порушуючи його права та законні інтереси, як співвласника спільного майна.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2021 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відзиву на позов від відповідачів не надходило.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Кметик В.С. в судове засідання не з`явилися, представником позивача булло подано суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Попередньо у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та пролсили задоволити з підстав,що викладені у позовній заяві та письмових поясненнях від 02.02.2023.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечила щодо задоволення позову та пояснила,що за час перебування у шлюбі із позивачем по справі, ними спільно приймалися усі дрібні та важливі рішення. Одним з таких спільних рішень було придбати для їхнього сина ОСОБА_3 квартиру. У 2005 році вони уклали два договори дольової участі у будівництві двох квартир у новому будинку по АДРЕСА_2 . Даний будинок знаходився ще тільки на початковій стадії будівництва і вони мали можливість обрати, які саме квартири хочуть придбати. Вони обрали дві квартири: двокімнатну та трьохкімнатну, які знаходились поруч (на одній сходовій площадці). При цьому згідно їхнього спільного сімейного рішення двокімнатна квартира мала залишитись для неї з чоловіком, а трьохкімнатна з самого початку придбавалась для сина та його сім`ї. Отже, уже в момент укладення договору дольової участі вони планували, що дана квартира набувається ними для сина. У 2009 році будівництво будинку по АДРЕСА_2 було завершено і вони отримали правовстановлюючі документи. У 2013 році намір подарувати сину спірну квартиру АДРЕСА_3 був реалізований. В приміщенні нотаріальної контори по АДРЕСА_4 приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. посвідчила договір дарування даної квартири. При цьому, в приміщення нотаріальної контори були присутні вона, позивач у справі, їхній син ОСОБА_3 та невістка (дружина сина) ОСОБА_4 . Нотаріусу ОСОБА_5 вони подали всі документи, які були необхідні для посвідчення договору, в тому числі і паспорт ОСОБА_2 та їхнє свідоцтво про одруження. Коли нотаріус попросила їх перечитати зміст документу, то всі четверо присутніх, в т.ч. і позивач, ознайомлювався із текстом договору. Таким чином, вона, ОСОБА_1 , була абсолютно впевнена у тому, що її чоловік не тільки знав про укладення оспорюваного договору дарування, але й надав свою згоду на його укладення. У будь-якому разі, навіть якщо внаслідок помилки, нотаріус не отримала від позивача письмову згоду на укладення спірного договору, ОСОБА_2 мав три роки щоб оспорити даний договір дарування. З моменту укладення договору минуло більше восьми років. Протягом усього цього часу позивач достеменно знав, що власником квартири АДРЕСА_3 є їхній ОСОБА_3 . У разі, якщо позивач не погоджувався із даним фактом, ніщо не перешкоджало йому звернутись із відповідним позовом у межах строку позовної давності.

У судовому засіданні представник відповідачки адвокат Магдич О.О. підтримала позицію своєї довірительки та просила суд відмовити в задоволенні позову, у зв`язку із пропуском строку позовної давності, про що подала суду письмову заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна суду пояснила, що при укладенні спірного договору діяла відповідно до вимог закону та наданих сторонами документів.

У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 суду пояснив, що у вересні 2013 року його батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подарували йому квартиру по АДРЕСА_1 . При укладені договору дарування в нотаріуса, його батько ОСОБА_2 був присутній у приміщенні нотаріальної контори. На вул. Богдана Хмельницького у м. Тернополі.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини:

04 листопада 1995 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який було розірвано 17 лютого 2022 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/23164/21 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/103634902).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 11 серпня 2009 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . (а.с.61)

10 вересня 2013 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 11 серпня 2009 року, серії НОМЕР_1 , що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458. (а.с. 59-60)

У заяві від 10 вересня 2013 року ОСОБА_1 повідомила, що відчужувана трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , є особистою приватною власністю, що підтверджується відсутністю відмітки про реєстрацію шлюбу в тимчасовій посвідці для іноземців на постійне проживання. Заява засвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С. (а.с. 77)

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 травня 2021 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.23)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що близько 13 років живе в одному під`їзді із сторонами по справі, ходили по сусідству один до одного в гості. Точної дати не пригадує, приблизно в 2011-2013 році, позивач та відповідач повідомили йому про те, що на АДРЕСА_2 , купили дві квартири, одну для сина, а іншу для себе.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що ОСОБА_1 є його сусідкою, він живе на другому поверсі, а вона на першому. Приблизно у 2013 році ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомили йому, що купили для сина трикімнатну квартиру і роблять в ній ремонт. Він порекомендував їм нотаріуса для оформлення документів. Йому відомо, що вони обоє зверталися до нотаріуса з приводу переоформлення трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 , на сина ОСОБА_10 та були задоволенні.

Позивач ОСОБА_2 , будучи допитаний в судовому засіданні в якості свідка, суду показав, що спірну квартиру по АДРЕСА_1 він із відповідачкою по справі вирішили подарувати синові. З цією метою, вони поїхали до нотаріуса на консультацію, після чого почали збирати необхідні документи. Приблизно через 2-3 тижні він, його дружина ОСОБА_1 , син та невістка поїхали до нотаріуса. Він та невістка ОСОБА_11 чекали в коридорі, а сина з відповідачем по справі нотаріус покликала до себе в кабінет, де оформляли документи. Це був приблизно 2013 рік, на той час він із ОСОБА_12 перебував у шлюбі.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що у вересні 2013 року батьки її чоловіка ОСОБА_10 подарували йому квартиру на АДРЕСА_1 . Позивач ОСОБА_2 приходив до нас в гості. Всі, у тому числі позивач ОСОБА_2 з часу оформлення довору дарування знав, про те, що квартира подарована та оформлена на її чоловіка ОСОБА_3 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Згідно із вимогами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вимогами ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таке ж положення міститься у частині третій статті 368 ЦК України.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, спірна квартира АДРЕСА_3 , була об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що вона була оформлене на ім`я дружини. Доказів на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, немає.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного із співвласників колишнього подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

При розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважно право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, отже, передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому.

Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18), які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З урахуванням встановлених судом обставин про те, що спірна квартира АДРЕСА_3 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя.

Матеріалами справи підтверджується той факт, що документально підтвердженої згоди позивача на укладення оспорюваного правочину не було, тому що є підставою для визнання недійсним укладеного 10 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458.

Разом з тим, заперечуючи проти вимог ОСОБА_2 з приводу даного правочину, стороною відповідача було заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності до такої вимоги, в якому зазначено, зокрема про те, що у приміщенні нотаріальної контори при посвідченні договору дарування, були присутні вона, позивач у справі, їхній син ОСОБА_3 та невістка (дружина сина) ОСОБА_4 . Нотаріусу ОСОБА_5 вони подали всі документи, які були необхідні для посвідчення договору, в тому числі і паспорт ОСОБА_2 та їхнє свідоцтво про одруження. Коли нотаріус попросила їх перечитати зміст документу, то всі четверо присутніх, в т.ч. і позивач, ознайомлювалися із текстом договору. Таким чином, ОСОБА_2 не тільки знав про укладення оспорюваного договору дарування, але й надав свою згоду на його укладення. У будь-якому разі, навіть якщо внаслідок помилки, нотаріус не отримала від позивача письмову згоду на укладення спірного договору, ОСОБА_2 мав три роки щоб оспорити даний договір дарування. З моменту укладення договору минуло більше восьми років. Впродовж усього цього часу позивачу було достеменно відомо про те, що квартира АДРЕСА_3 подарована їхньому сину ОСОБА_3 , який з 2013 року є власником квартири.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)).

Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 15 січня 2020 №200/19766/16-ц зазначено, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 22.02.2017 №6-17цс17.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач, звернувшись до суду з цим позовом 20 жовтня 2021 року, пропустив встановлений законодавством строк позовної давності щодо вимог про визнання договору дарування недійсним, який був укладений 10 вересня 2013 року, про що ОСОБА_2 було достеменно відомо.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи на викладене вище, положення вказаної вище норми, а також те, що ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, що стосується зазначеного договору дарування поза межами строків позовної давності, які сплили ще у вересня 2016 року, суд доходить висновку, що вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 10, 12, 13, 77,78, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кметик Володимир Степанович до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду .

Повний текст рішення суду складено 15 березня 2023 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна, адреса місця знаходження - вул. Богдана Хмельницького, 14, офіс 1, м. Тернопіль.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка