Справа № 459/3790/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В.
Провадження № 22-ц/811/2425/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представників відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04 серпня 2022 року в складі судді Мельникович М.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля», з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача т.в.о. генерального директора ДП «Львівугілля» Акімова Олега Анатолійовича, відокремленого підрозділу «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля», в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» ОСОБА_5 , первинної профспілкової організації відокремленого підрозділу «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,-

встановив:
У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Львіввугілля», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача т.в.о. генерального директора ДП «Львівугілля» Акімова О.А. про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди (т. 1, а. с. 1-8).

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що оскаржуваним наказом безпідставно визнано прогулом (відсутність на роботі без поважних причин) невиходи на роботу з 06.09.2021 по 09.09.2021 включно, з 11.10.2021 по 12.10.2021 включно та з 23.10.2021 по 26.10.2021, оскільки його відсутність на робочому місці відбувалася з поважних причин, а саме: за станом здоров`я, у зв`язку із виконанням свого громадського обов`язку (явка в поліцію, у військкомат, здача корові тощо), що підтверджується відповідними листками непрацездатності та довідками.

Позивач вважає своє звільнення з 06.09.2021 незаконним, оскільки таке відбулось у період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог ст. 40 КЗпП України.

Окрім того, звертає увагу на те, що зі змісту листа Міністерства соціальної політики України від 22.04.2019 № 82/0/22-19/133 «Щодо визначення дня звільнення за прогул» вбачається, що у випадку звільнення працівника за прогул, днем звільнення має бути останній день роботи працівника, перед днем коли він вчинив прогул, за умови, що після його вчинення працівник більше не виходив на роботу, відтак, його звільнення є незаконним.

Також позивач, як на підставу скасування наказу про звільнення, посилається на те, що таке звільнення відбулося без згоди профспілкового органу, оскільки він був членом первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля»», сплачував членські внески, відповідно, на нього не поширюється дія ст. 43-1 КЗпП, яка дозволяє звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Звертає увагу, що обіймав посаду головного інженера, а не заступника керівника відокремленого підрозділу.

Крім цього, при звільненні відповідачем не було враховано попередньої роботи позивача, його численних нагород та застосовано до нього крайнє дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення.

Просив поновити його на роботі, стягнути кошти за час вимушеного прогулу, а також відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 04 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №540-к від 26.10.2021, виданий т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» Акімовим О.А. та наказ №169-к від 26.10.2021, виданий в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» Корнилом С. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера ВП «Шахти Лісова» ДП «Львіввугілля» в частині визначення днів прогулу з 06.09.2021 по 07.09.2021 та з 23.10.2021 по 26.10.2021.

Змінено дату звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади головного інженера з 06.09.2021 на 30.10.2021.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» 908 гривень 20 копійок судового збору на користь держави.

Стягнуто з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 6000 гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Червоноградського міського суду від 05 вересня 2022 року внесено виправлення у мотивувальну частину рішення (т. 4, а. с. 107 (на звороті, перший абзац)) Червоноградського міського суду Львівської області від 04 серпня 2022 року у справі № 459/3790/22 позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля», з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - т.в.о. генерального директора ДП «Львівугілля» ОСОБА_6 , ВП «Шахта«Лісова» ДП «Львівугілля», в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» ОСОБА_5 , первинної профспілкової організації відокремленого підрозділу «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, вказавши правильний час орієнтовного прибуття позивача на робоче місце, а саме: «12:30-13:15» взамін помилково вказаного «14:30-15:30».

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , не погоджуються із висновком суду в частині відмови у визнанні незаконним та скасування оскаржуваних наказів у повному обсязі та поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, а також розподілу судових витрат.

Вважають у цій частині рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи та зібраним доказам.

Покликаються на те, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

При цьому, дисциплінарний проступок визнається як винне чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків і саме на роботодавця покладено обов`язок надання фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку.

Зазначаючи судову практику звертають увагу, що для встановлення факту прогулу, суду необхідно з» ясувати поважність причин такої відсутності, при цьому поважними є такі причини, що виключають вину працівника.

Так, судом визнано прогулами без поважних причин дні невиходу позивача на роботу з 08.09.2021 по 09.09.2021, незважаючи на те, що у ці дні останній не виходив на роботу з поважних причин, а саме у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, що підтверджується медичним висновком та електронним листком непрацездатності на період з 06.09.2021 по 10.09.2021 включно.

При цьому, у час, коли знаходився на амбулаторному лікуванні, використав цей період для явки у військкомат та у місцеву поліцію.

Звертають увагу на те, що скасування медичного висновку про тимчасову непрацездатність було визнано незаконним Департаментом охорони здоров`я Львівської ОДА та на період з 06.09.2021 по 07.09.2021 був виданий паперовий листок непрацездатності, який підтверджує поважність невиходу на роботу у відповідні дні.

Що стосується 08.09.2021 та 09.09.2021 не згідні з тим, що у ці дні позивач не виходив на роботу без поважних причин і що в цьому є його вина, як в порушенні трудової дисципліни.

Зокрема, в апеляційній скарзі зазначають, що якби позивачу було відомо 08.09.2021 про скасування медичного висновку та листка непрацездатності, сформованого на період з 06.09.2021 по 10.09.2021, дії позивача були б іншими, тому знаючи, що по стану здоров`я звільнений від роботи по 10.09.2021 включно, він не виходив на роботу, оскільки через скасування медичного висновку і листка непрацездатності стан здоров`я не покращився.

Таким чином, у відповідний період з 06.09.2021 по 09.09.2021, який частково судом першої інстанції обґрунтований прогулами, позивач не виходив на роботу, однак вини позивача у цьому немає, як і відсутні підстави для застосування найсуворішого дисциплінарного стягнення.

Докази, які ґрунтуються на показах свідка ОСОБА_7 , з яких слідує, що позивачу 08.09.2021 було відомо про скасування медичного висновку та листка непрацездатності, не відповідають дійсності, у цьому контексті покликається на лист Червоноградської ЦМЛ від 30.03.2022, з якого вбачається протилежне, а саме, що позивача не повідомляли про скасування медичного висновку та листка непрацездатності.

Погіршення стану здоров`я у відповідний період підтверджує госпіталізацією 10.09.2021 у Сокальську ЦРЛ.

Звертає увагу, що зазначивши в оскаржуваному рішення, що визнає підставою звільнення невихід на роботу 08 та 09 вересня 2021 року, суд першої інстанції так і не вказав безперервно чи сумарно протягом всього робочого дня, тому не зрозуміло про який часовий проміжок невиходу у ці дні визнається прогулом, з врахуванням тривалості та графіку робочого дня, висновок з цього приводу відсутній.

При цьому, суд визнав поважність невиходу на роботу 08.09.2021 з 09.00 год до 13.00 год і 09.09.2021 з 09.10 год до 12.01 год та період донесення документів слідчому, хоч і не окреслив конкретно цей проміжковий час.

Водночас, навіть слідуючи висновку суду про можливість прибути на роботу о 14.30 год з врахуванням закінчення робочого часу о 16.15 год, відсутність на роботі становитиме менше 3 год.

При цьому, автобус, що перевозить працівників з м. Червонограда до шахти витрачає не менше 1 год., а враховуючи графік його відправки та час допиту у слідчого 08.09.2021, позивач не встигав на відповідний маршрут, щодо 09.09.2021 то у цей день допит, як зазначалося, тривав до 12.01 год, однак на вимогу слідчого ще доносилися документи.

Також зазначає, що визначення часу прогулу не входить у компетенцію суду, оскільки це компетенція роботодавця, а суд лише перевіряє правильність таких обставин.

Невихід на роботу з 11.10.2021 та 12.10.2021 пов`язаний із здачею донорської крові, що і не заперечується, при цьому суд зазначив про те, що про візит на здачу крові заздалегіть не попереджено письмовою заявою адімінстрацію.

Після здачі крові продовжив лікування, при цьому, кров здавав у понеділок 11.10.2021, тобто попереднім днем був вихідний день, також у відповідний період був карантин, тому не вчиняв прогулів без поважних причин.

Покликаються також на те, що роботодавцем допущено порушення порядку накладення дисциплінарного стягнення, оскільки не було зажадано письмового пояснення перед накладенням стягнення, а пояснення від 19.10.2021 такими вважатися не можуть.

Звертає увагу на дотримання строків накладення дисциплінарного стягнення в оскаржуваному наказі по ДП «Львівввугілля» № 540-к від 26.10.2021, оскільки від скоєння прогулів від 08.09.2021 по 09.09.2021 пройшло більше одного місяця.

У цьому контексті зазначає, що 11.10.2021 та 12.10.2021 не був періодом тимчасової непрацездатнотсті чи відпустки, що допускало звільнення позивача за названі прогули 08.09.2021 та 09.09.2021.

Не погоджуються із висновком суду про те, що в адміністрації роботодавця не було обов`язку отримати попередньо згоду первинної профспілкової організації на звільнення.

Зазначають, що позивач не був керівником підприємства, згідно наказу від 02.03.2007 був призначений на посаду головного інженера шахти і у такому наказі не йдеться про посаду першого заступника, як і не зазначається про таке у будь якому іншому наказі, тому не був заступником керівника підприємства, для звільнення якого не потрібна згода профкому.

При притягненні до дисциплінарної відповідальності також не враховано ступеня тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок і попередньої роботи працівника.

Вважає, що змінивши дату звільнення з 06.09.2021 на 30.10.2021, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні підтвердив невиходи на роботу з поважних причин.

Також, не погоджуються із оскаржувним рішенням в частині відмови у стягненні моральної шкоди, оскільки частково задовольнивши позовні вимоги, суд мав би частково задовольнити і моральну шкоду.

Просять врахувати, що суд залучив до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», який не є самостійною юридичною особою, а відтак не міг бути залучений як учасник справи.

Вважають, що принцип змагальності судом був порушений тим, що до участі у справі було залучено дві особи з однаковими правами проти одного позивача.

Просять скасувати рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04 серпня 2022 року у частині, у якій в задоволенні позову відмовлено та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову у повному об`ємі. Стягнути судові витрати.

31.10.2022 та 02.11.2022 на адресу апеляційного суду надійшли відзиви ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» та ДП «Львіввугілля» на апеляційну скаргу, у яких заперечуючи доводи скарги, просять відхилити апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 звільнено за порушення вимог трудової дисципліни.

Так, суд врахувавши обставини справи та подані сторонами докази, дійшов висновку, що визнання відповідачем днів 06.09.2021 та 07.09.2021 прогулами є безпідставним, оскільки у позивача у ці дні були поважні причини відсутності на робочому місці.

Щодо відсутності позивача на робочому місці 08.09.2021 та 09.09.2021, суд зазначив, що ОСОБА_1 мав об`єктивну змогу після дачі показань слідчій орієнтовно о 14.30 15.00 прибути на роботу у спірні дні, оскільки перебування у згаданих закладах зайняло у позивача декілька годин. Де знаходився решту робочого часу (більше 3-х годин) ОСОБА_1 підтверджуючих документів суду не надав.

Суд не взяв до уваги твердження позивача про те, що він вважав, що 08.09.2021 та 09.09.2021 перебуває на листку непрацездатності, оскільки допитаний свідок ОСОБА_7 повідомив, що ОСОБА_1 в телефонному режимі був проінформований про те, що медичний висновок про тимчасову втрату працездатності, переведений в статус «Введений помилково», тобто скасований, тому знав, що 08.09.2021 та 09.09.2021 йому необхідно було прибути на роботу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач об`єктивно мав змогу дістатися до робочого місця після допиту у слідчої 08.09.2021 та 09.09.2021, проте не скористався такою можливістю, що призвело до його відсутності на робочому місці у ці дні більше трьох годин, що є порушенням трудової дисципліни.

Крім цього, суд зазначив, що 08.09.2021 та 09.09.2021 позивач відвідував Червоноградський ВП ГУНП у Львівській області, що спростовує його доводи про неналежний стан здоров`я, який перешкодив йому бути присутнім на роботі, зокрема 08.09.2021 та 09.09.2021, тому поважні причини відсутності на робочому місці у період 08.09.2021 - 09.09.2021 більше трьох годин позивачем не підтверджено, відтак правомірно визнано відповідачем прогулами.

Також, суд звернув увагу, що матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 роботодавця про намір здавати кров 11.10.2021 та відповідного оформлення заяви, погодженої керівником згідно із п.2 ч. 2 ст.12 Закону України «Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові», не видавався роботодавцем і наказ про надання дня відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку за рахунок коштів власника відповідного підприємства.

Зазначений факт підтверджується письмовими поясненнями начальника відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» ОСОБА_8 від 12.10.2021, поясненнями представника відповідача, третьої особи ВП «Шахта «Лісова», показаннями свідків, а також не заперечується самим позивачем.

При цьому, суд не взяв до уваги доводи позивача про те, що він не мав змоги подати необхідну заяву, бо напередодні перебував на лікарняному, оскільки позивач мав об`єктивну можливість повідомити свого роботодавця про це у будь-який інший спосіб, зокрема електронним листом чи телефонограмою, проте не скористався такою можливістю, посилання позивача на те, що така заява не подається у період перебування у відпустці, відрядженні та у термінових випадках суд не взяв до уваги, оскільки ЗУ «Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові» не містить такої норми.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 без погодження з роботодавцем, самостійно, без відповідної заяви, виявив бажання здійснити 11.10.2021 донацію крові, а в подальшому самостійно (без відповідної заяви та наказу про це) визначив наступний робочий день (12.10.2021) вихідним (днем відпочинку), такі дії позивача, на думку суду, є порушенням трудової дисципліни, тому відповідачем правомірно визнано дні відсутності на робочому місці 11.10.2021 та 12.10.2021 прогулами.

Щодо періоду відсутності на робочому місці з 23.10.2021 по 26.10.2021, то ОСОБА_1 подано як доказ поважності причини відсутності на робочому місці, листок непрацездатності, який відкрито КНП «Сокальська районна лікарня» з 13.10.2021 по 22.10.2021 лікарем ОСОБА_9 , а з 23.10.2021 листок непрацездатності №642495-1 лікарем ОСОБА_10 продовжено термін непрацездатності з 23.10.2021 по 29.10.2021 (т. І, а. с. 236-237), а також медичну картку амбулаторного хворого, з якої вбачається, що 13.10.2021 позивач звернувся до травматолога у зв`язку з травмою ноги, при цьому було зроблено рентген (т. І, а. с. 104-107).

При цьому, із листа КНП «Сокальська районна лікарня» №3129/01-3 від 24.11.2021 слідує, що ОСОБА_1 дійсно 22.10.2021 оформлено електронний листок непрацездатності W АТ25-8Е5В-835В-ВК4Т, однак він був анульований, як помилковий.

На виконання ухвали суду ГУ ПФУ у Львівській області надав суду інформацію про сформовані на ОСОБА_1 е-лікарняні (лист №1300-5704-7/22428 від 23.03.2022), з якої вбачається, що листки непрацездатності №232098-1 з датою відкриття 12.10.2021 і датою закриття 22.10.2021 містить статус «готово до сплати»; №642495-2 з датою відкриття 23.10.2021 і датою закриття 29.10.2021 містить статут «скасований».

Разом з цим, суд врахував, що у процесі розгляду справи до матеріалів справи було долучено паперовий листок непрацездатності серії АЛБ № 983555 «заміна Е/л» продовження листка №232098-1, виданий КНП «Сокальська районна лікарня» 24.06.2022 (з печатками та підписами уповноважених осіб відповідної установи) відкритий на ім`я ОСОБА_1 , з якого вбачається, що режим лікування: амбулаторний; звільнення від роботи: 23.10.2021 до 29.10.2021; стати до роботи: тридцятого жовтня.

Тобто відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 23.10.2021 по 26.10.2021 була з поважних причин, відтак ці дні безпідставно визнані відповідачем прогулами.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно визначив позивачу дні прогулу з 06.09.2021 по 07.09.2021 та 23.10.2021 по 26.10.2021, тому наказ №540-к від 26.10.2021, виданий т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» Акімовим О.А. та наказ №169-к від 26.10.2021, виданий в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» Корнилом С.В. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера ВП «Шахти Лісова» ДП «Львіввугілля» в цій частині визнав незаконними та скасував.

При цьому, за висновком суду першої інстанції, дні відсутності на робочому місці у період 08.09.2021 - 09.09.2021 та 11.10.2021-12.10.2021 відповідачем правомірно визнано прогулами, оскільки позивач допустив порушення трудової дисципліни та не надав належних та допустимих доказів поважності причин відсутності на роботі у ці дні.

Поряд з цим, на дату фактичного звільнення 26.10.2021 ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, тому звільнення позивача з посади у період його непрацездатності відбулося з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, що не є підставою для поновлення позивача на роботі, а підлягає усуненню шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення такого періоду, зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівнику виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Підсумовуючи, суд зазначив, що звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулось правомірно, але у період перебування його на лікарняному, що свідчить про допущення відповідачем порушень норм ч. 3 ст. 40 КЗпП України, тому дійшов висновку про необхідність змінити дату звільнення ОСОБА_1 з 06.09.2021 на 30.10.2021, оскільки ОСОБА_1 повинен був стати до роботи 30.10.2021.

Щодо строків накладення дисциплінарного стягнення суд зазначив, що акти про фіксування факту відсутності ОСОБА_1 на робочому місці у спірні періоди складені 14.09.2021 та 26.10.2021, при цьому 19.10.2021 ОСОБА_1 надав письмові пояснення, де вказав причини відсутності на роботі у період з 06.09.2021-09.09.2021 та 11.10.2021-12.10.2021, остаточно, всі обставини відсутності на роботі у спірні дні були з`ясовані відповідачем 25-26.10.2021, відтак ДП «Львіввугілля» застосовано дисциплінарне стягнення, а саме звільнення за прогул ОСОБА_1 , в межах строку, визначено ст. 148 КЗпП України.

Також суд врахував, що позивач станом на момент звільнення був членом первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості, тому зобов`язав ППО ВП шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» розглянути питання про надання згоди щодо звільнення ОСОБА_1 , однак ППО ВП шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» надала супровідний лист №17 від 30.05.2022 та витяг з протоколу №37 від 27.05.2022, в якому посилаючись на ч.2 ст.5 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не розглядали відповідного питання, також у листі №16 від 09.03.2022 заступник голови ППО повідомив, що письмового подання від ДП «Львіввугілля» про звільнення ОСОБА_1 за п.4 ч.1 с. 40 КЗпП України на адресу профспілки не надходило, тому в порядку ст.43 КЗпП України таке не розглядалося.

В свою чергу, згідно посадової інструкції головного інженера, затвердженої директором ВП «Шахта «Лісова» 25.03.2021, головний інженер є першим заступником директора шахти.

Також, у матеріалах справи наявний Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджений наказом Міністерства праці та соціальної політики України №336 від 29.12.2004, який визначає перелік основних робіт, які властиві тій або іншій посаді, та забезпечує єдність у визначенні кваліфікаційних вимог щодо певних посад, згідно з п. 7 даного Довідника головний інженер є першим заступником директора підприємства і несе відповідальність за результати та ефективність виробничої діяльності, відтак суд вважав, що станом на момент звільнення посада ОСОБА_1 належала до професійної групи «Керівники», а тому відповідно до ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу з ним допускалося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Таким чином, дійшовши висновку про законність звільнення позивача, суд вказав, що відсутні підстави для задоволення вимоги про поновлення його на роботі, при цьому відмовивши у задоволені основної позовної вимоги про поновлення на роботі, суд зазначив, що не підлягає задоволенню відповідно вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, які є похідними вимогами від основної.

Врахувавши часткове задоволення позовних вимог та принципи пропорційності, співмірності та розумності судових витрат, суд стягнув з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 6 000,00 грн, який вважав справедливим та співрозмірним складності справи.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що згідно із Статутом ДП «Львіввугілля», підприємство засноване на державній власності відповідно до наказу Мінпаливенерго України від 24.12.2002 №751 «Про реорганізацію ВАТ ДХК «Львіввугілля»», із змінами, внесеними наказами Мінпаливенерго України від 06.02.2003 №54 «Про внесення змін до наказу Мінпаливенерго України від 24.12.2002 №751 «Про реорганізацію ВАТ ДХК «Львіввугілля»» та від 27.03.2003 №149 «Про внесення змін до наказу Мінпаливенерго України від 24.12.2002 №751 «Про реорганізацію ВАТ ДХК «Львіввугілля»», належить до сфери управління Міністерства енергетики України (том 1, а.с. 84-92).

З Положення про Відокремлений підрозділ «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» вбачається, що ВП «Шахта «Лісова» (Підрозділ) діє на підставі цього Положення та Статуту підприємства (ДП «Львіввугілля»). Підрозділ не є юридичною особою, проте представляє інтереси і реалізує свої цілі та задачі в межах цього положення та статуту підприємства. Також в Положенні зазначено, що підрозділ має право здійснювати операції за поточними рахунками в установах банків; він здійснює оплату праці працівників згідно з положенням про оплату праці працівникам підрозділу; встановлює показники, умови та розміри преміювання для робітників, керівників та професіоналів, фахівців і службовців; встановлює порядок та умови виплати винагороди працівникам за вислугу років; вживає заходів щодо заохочення і накладає стягнення на працівників підрозділу (том 1, а. с. 77-83).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 з 01.08.2002 фактично перебував у трудових відносинах з ВП «Шахта «Лісова», що підтверджується трудовою книжкою, табелем обліку робочого часу, який вівся на ВП «Шахта «Лісова» (том 1, а.с. 20-24, 250).

У березні 2007 року ОСОБА_1 переведений на посаду головного інженера ВП «Шахта «Лісова», що підтверджується наказом ДП «Львіввугілля» №42-к від 02.03.2007 та копією трудової книжки, де здійснено наступний запис: «Переведений головним інженером шахти з повним робочим днем на підземних роботах» наказ № 34-к від 16.03.2007 (запис №28) (том 1, а.с. 22, 112).

Відповідно до посадової інструкції головного інженера, затвердженої директором ВП «Шахта «Лісова» 25.03.2021, головний інженер перший заступник директора шахти призначається та звільняється з посади керівництвом виробничого об`єднання. Головний інженер організовує інженерну, науково-технічну, технологічну і виробничу діяльність на шахті із забезпеченням вимог безпеки, керує виробничою діяльністю з дотриманням вимог нормативних та інших документів з охорони праці, контролює безпеку ведення робіт, дотримання всіма працівниками правил і норм охорони праці та виконує інші, покладені на нього, обов`язки (т.1, а.с. 118-120).

Також ОСОБА_1 був членом первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості, що підтверджується листом №16 від 09.03.2022 та не заперечується стороною відповідача (том 2, а.с. 191).

11.06.2021 наказом Міністерства енергетики України №32-к/к покладено тимчасово виконання обов`язків генерального директора ДП «Львіввугілля» на ОСОБА_1 , головного інженера ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», з 15.06.2021 по 12.07.2021 включно, за його згодою, на період відпустки ОСОБА_6 , тимчасово виконуючого обов`язки генерального директора ДП «Львіввугілля» (том 1, а.с. 28).

15.06.2021 наказом ДП «Львіввугілля» №252-к «Про кадрові питання» на виконання наказу Міністерства енергетики України №32-к/к від 11.06.2021 ОСОБА_1 приступив до тимчасового виконання обов`язків генерального директора ДП «Львіввугілля» з 15.06.2021 по 12.07.2021 (том 1, а.с. 208).

26.10.2021 наказом №540-к т.в.о генерального директора ДП «Львіввугілля» Олегом Акімовим, ОСОБА_1 , головного інженера ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», звільнено з роботи з 06.09.2021 по п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин) (том 1 а.с. 115-117).

Даний наказ продубльовано наказом в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Корнила С.В. №169-к від 26.10.2021 (том 1, а. с. 19).

Зі змісту наказу №540-к від 26.10.2021 вбачається, що головний інженер ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» ОСОБА_1 з 06.09.2021 був відсутній на роботі.

Так, 06.09.2021 ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» службовою запискою №23к/444 повідомлено генерального директора ДП «Львіввугілля» ОСОБА_6 , що у зв`язку з хворобою ОСОБА_1 виконання обов`язків головного інженера ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» покладається на заступника головного інженера з виробництва ОСОБА_11 (том 1, а. с. 220).

07.09.2021 ВП «Шахта «Лісова» на електронну адресу відділу кадрів надіслала електронний листок непрацездатності № -1, виданий КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради», з датою відкриття 06.09.2021 та датою закриття 10.09.2021 (статус ЛН «закритий») (том 1, а. с. 221).

08.09.2021 начальником відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Мусницькою Н.Ф. в телефонному режимі повідомлено відділ кадрів ДП «Львіввугілля» про те, що в даних електронного реєстру листків непрацездатності у відкритому сервісі Веб-порталу Пенсійного фонду України відсутній вищевказаний листок непрацездатності на ОСОБА_1 . При зверненні в телефонному режимі до спеціаліста Пенсійного фонду їй повідомлено, що статус листка непрацездатності на ОСОБА_1 змінено на «скасований».

14.09.2021 в.о. директора з кадрів і соціальних питань ОСОБА_12 , начальником відділу служби охорони праці Вандзьо В.В. та начальником відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» Мусницькою Н.Ф. складено акт про те, що в їхній присутності в телефонному режимі ОСОБА_1 повідомив, що з 06.09.2021 він хворіє і йому відкрито паперовий листок непрацездатності. Цю ж інформацію підтвердила старший інспектор з контролю за виконанням доручень ВП «Шахта «Лісова» Вавринчук А.В., яка веде табельний облік ОСОБА_1 .

При цьому, 14.09.2021 здійснено скриншот на комп`ютері даних електронного реєстру страхувальника ВП «Шахта «Лісова», де зафіксовано відсутність листка непрацездатності ОСОБА_1 (том 1, а. с. 222-228).

29.09.2021 на адресу ДП «Львіввугілля» надійшли повістки про виклик ОСОБА_1 з пропозицією прибути до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 9-00 год 06.09.2021 та на 9-00 год 07.09.2021. На звороті вказаних повісток містяться відмітки про прибуття та вибуття із Червоноградського РТЦК. Окрім цього, надіслано повістки про виклик ОСОБА_1 до СВ Червоноградського ВП 08.09.2021, де він перебував з 08-00 год до 12-00 год та 09.09.2021, де він перебував з 09-00 год по 13-00 год (том 1 а. с. 229-230, том 4, а. с. 19).

Разом з повістками на адресу ДП «Львіввугілля» також надіслано: паперовий листок непрацездатності AЛБ № 865872, виданий КНП «Сокальська районна лікарня», з періодом непрацездатності з 10.09.2021 по 21.09.2021 включно та електронний листок непрацездатності №-1, виданий КНП «Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна лікарня» датою відкриття 22.09.2021 та датою закриття 28.09.2021 (статус ЛН «закритий») та довідку №520, що у вищевказаний період непрацездатності він знаходився у відділенні профпаталогії даного медичного закладу (том 1, а.с. 231-233).

30.09.2021 на адресу ДП «Львіввугілля» надійшов електронний листок непрацездатності №-1, виданий КНП «Сокальська районна лікарня» датою відкриття 29.09.2021 та датою закриття 09.10.2021 (статус ЛН «закритий») (том 1, а.с. 234).

12.10.2021 на адресу ДП «Львіввугілля» надійшла довідка відділення трансфузіології заготівлі та переробки крові КП «ЦМЛ ЧМР» №1114 про те, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 11.10.2021 у зв`язку з тим, що здавав кров (том 1, а.с. 235).

19.10.2021 ОСОБА_1 надав письмові пояснення, де вказав, що не був на роботі у період 06.09.2021-09.09.2021, оскільки 6 та 7 вересня 2021 року перебував у військкоматі, а 08 та 09 вересня 2021 був у поліції. Окрім цього, повідомив, що не був не роботі 11.10.2021-12.10.2021, оскільки 11.10.2021 здавав кров, а 12.10.2021 погано себе почував після здачі крові і взяв додатковий день відпочинку (том 1, а.с.242).

13.10.2021 ОСОБА_1 КНП «Сокальська районна лікарня» відкрито листок непрацездатності з 13.10.2021 по 22.10.2021, а з 23.10.2021 листком непрацездатності №642495-1 йому продовжено термін непрацездатності з 23.10.2021 по 29.10.2021 (том 1, а.с. 236-237).

25.10.2021 до відділу кадрів ДП «Львіввугілля» надійшла службова записка від начальника відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Мусницької Н.Ф. про те, що в даних електронного реєстру листків непрацездатності у відкритому сервісі Веб-порталу Пенсійного фонду України відсутній листок непрацездатності на ОСОБА_1 № 642495-1. При зверненні в телефонному режимі до спеціаліста Пенсійного фонду їй повідомлено, що статус листка непрацездатності на ОСОБА_1 змінено на «скасований» (том 1, а.с. 239).

26.10.2021 в.о. директора з кадрів і соціальних питань ОСОБА_13 , начальником відділу кадрів ОСОБА_12 , в.о. заступника генерального директора з охорони праці ОСОБА_14 , в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» ОСОБА_5 та начальником відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» Мусницькою Н.Ф. складено акт про те, що в їхній присутності в телефонному режимі ОСОБА_1 не надав конкретного пояснення з приводу його відсутності на робочому місці з 23.10.2021 по 26.10.2021 включно (том 1, а. с. 240).

Дні відсутності на робочому місці з 06.09.2021 по 09.09.2021 включно, з 11.10.2021 по 12.10.2021 включно та з 23.10.2021 по 26.10.2021 включно, позивачу ОСОБА_1 - визнано прогулом та за порушення вимог трудової дисципліни, звільнено.

На момент звільнення позивач ОСОБА_1 був членом первинної профспілкової організації ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості.

Звертаючись з позовними вимогами ОСОБА_1 заперечує законність свого звільнення, зокрема зазначає про відсутність прогулу, а відтак порушень трудової дисципліни у його діях, просить скасувати оскаржувані накази, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у відповідному розмірі.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Колегія суддів погоджується з тим, що даний спір є трудовим та таким, що виник між роботодавцем та працівником за безстроковим трудовим договором, щодо правомірності застосування до працівника дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни у виді звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП.

В свою чергу, слідуючи принципу диспозитивності та вимогам ст. 367 ЦПК України, колегія суддів перевіряє законність оскаржуваного рішення виключно у межах доводів апеляційної скарги.

Зокрема, зважаючи на те, що оскаржуваним рішенням частково задоволено позовні вимоги, зокрема змінено дату звільнення ОСОБА_1 з 06.09.2021 на 30.10.2021, оскільки на дату фактичного звільнення 26.10.2021 ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, а також зроблено висновок про те, що відповідач неправомірно визначив позивачу дні прогулу з 06.09.2021 по 07.09.2021 та 23.10.2021 по 26.10.2021, при цьому рішення оскаржується лише стороною позивача та тільки в частині відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів розділяє доводи апеляційної скарги про те, що частково невиходи на роботу з поважних причин підтверджені судом першої інстанції.

Іншими словами, предметом правової оцінки даного апеляційного розгляду є відсутність позивача ОСОБА_1 на робочому місці з 08.09.2021 по 09.09.2021, а також з 11.10.2021 по 12.10.2021, що інтерпретовано роботодавцем у прогул та у зв`язку з цим звільнено позивача із займаної посади.

Частиною шостою статті 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення (стаття 147 КЗпП України).

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Для звільнення працівника на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та усіх наданих сторонами доказів.

Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Розглядаючи таку категорію справ, суду необхідно встановити, чи мало місце вчинення позивачем прогулу без поважних причин або невиконання позивачем своїх трудових обов`язків протягом 3 годин за робочий день, чи додержаний роботодавцем порядок звільнення та чи є підстави для поновлення на роботі.

Так, що стосується відсутності на робочому місці з 06.09.2021 по 09.09.2021, ОСОБА_1 подав, як доказ поважності причини відсутності на робочому місці, електронний листок непрацездатності № -1, виданий КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» згідно з яким датою відкриття є 06.09.2021, а датою закриття 10.09.2021 (статус ЛН «закритий») та медичну картку амбулаторного хворого (том 1, а.с. 221).

Крім цього, позивач долучив повістки про виклик його до ІНФОРМАЦІЯ_1 на 9-00 год 06.09.2021 та на 9-00 год 07.09.2021, повістки про виклик ОСОБА_1 до СВ Червоноградського ВП 08.09.2021, де перебував з 08-00 год до 12-00 год та 09.09.2021, де він перебував з 09-00 год по 13-00 год. (том 1, а. с. 32-33).

Як вже зазначалося, визнання відповідачем днів 06.09.2021 та 07.09.2021 прогулами, суд першої інстанції визнав безпідставним.

В свою чергу, у зв`язку з неявкою пацієнта на повторний огляд 07.09.2021 Медичний висновок про тимчасову втрату працездатності позивача було скасовано і такий був переведений в статус «Введений помилково» (том 1, а.с. 99-100, том 3, а.с. 26-28).

Аналогічного змісту лист був наданий адміністрацією КП «ЦМЛ ЧМР» №1236 від 17.03.2022 на виконання вимог суду від 11.03.2022 (том 2, а.с. 247-248)

Разом з цим, у матеріалах справи наявний акт від 14.09.2021, складений та підписаний в.о. директором з кадрів і соціальних питань ОСОБА_12 , начальником відділу служби охорони праці Вандзьо В.В. та начальником відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» Мусницькою Н.Ф., в якому зафіксовано телефонну розмову з ОСОБА_1 щодо з`ясування причин відсутності на робочому місці з 06.09.2021, оскільки у відкритому сервісі вебпорталу ПФУ відсутні дані про перебування його на лікарняному, згідно якого позивач повідомив, що з 06.09.2021 він хворіє і йому відкрито паперовий листок непрацездатності (том 1, а.с. 222).

З метою об`єктивного розгляду справи, суд першої інстанції витребовував у відділі обслуговування громадян №5 ГУ ПФУ у Львівській області витяги про всі електронні листки непрацездатності, а також копії паперових, у тому числі анульованих (скасованих), які оформлялися на ім`я ОСОБА_1 у спірний період.

На виконання ухвали суду ГУ ПФУ у Львівській області надало інформацію про сформовані на ОСОБА_1 е-лікарняні (лист №1300-5704-7/22428 від 23.03.2022), з якої вбачається, що листки непрацездатності № -2, № -1 з датою відкриття 06.09.2021 і датою закриття 10.09.2021 мають статут «скасовані» (том 3, а. с. 23).

У процесі розгляду справи позивач долучив до матеріалів справи паперовий листок непрацездатності, виданий 16.06.2022 КП « ЦМЛ ЧМР» (поновлений) на ім`я ОСОБА_1 , який підтверджує звільнення ОСОБА_1 від роботи з 06.09.2021 по 07.09.2021, стати до роботи 08.09.2021 (том 3, а.с. 205).

В свою чергу, щодо відсутності на робочому місці 08.09.2021 та 09.09.2021, то слідчий Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області листом №158 від 09.12.2021 підтвердив факт прибуття позивача для дачі показів у період 08.09.2021 з 09:00 год до 13:00 год та 09.09.2021 з 09:10 год по 12:01 год (том 1, а.с. 101-102; том 2 а.с. 93).

Більше того, після завершення допитів 08.09.2021 та 09.09.2021 ОСОБА_1 повертався до СВ Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області, де долучав до матеріалів кримінального провадження ряд документів, тобто одного і другого дня, крім часу на дачу показань, був додатково затрачений час на донесення документів, про що зазначено у листі слідчого Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області У. Гнідець від 14.07.2022, адресованому судді Червоноградського міського суду Львівської області Мельникович М.В. (том 4, а.с. 19).

Враховуючи наведене, колегія суддів не може розділити висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 мав об`єктивну змогу після дачі показів слідчій орієнтовно о 14.30 15.00 прибути на роботу у відповідні дні, оскільки перебування у СВ Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області зайняло у позивача декілька годин, однак де знаходився решту робочого часу (більше 3-х годин) ОСОБА_1 підтверджуючих документів суду не надав.

Так, у матеріалах справи дійсно наявні Правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників шахти «Лісова», згідно з яким встановлений такий режим роботи апарату управління: початок роботи: 7-45 год; перерва: 12-00 12-30 год закінчення роботи: 16-15 год. (том 1, а.с. 211-217).

З врахуванням зазначеного, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що навіть можливість прибути на роботу о 14.30 год, слідуючи висновку суду першої інстанції, з врахуванням закінчення робочого часу о 16.15 год, відсутність на роботі становитиме менше 3 год, що виключає прогул.

Підсумовуючи, колегія суддів приходить переконання про те, що матеріали справи свідчать, що у дні відсутності на роботі, а саме 08.09.2021 та 09.09.2021 позивач виконував свої процесуальні обов`язки явки на виклик до слідчого поліції для надання показань, що підтверджується об`єктивними у справі доказами і обставинами, такі жодним чином не спростовані, що дає підстави для висновку про його відсутність на робочому місці у ці дні з поважних причин та одночасно спростовує протилежні висновки суду першої інстанції.

Що стосується відсутності позивача на робочому місці в період 11.10.2021 - 12.10.2021 у зв`язку із донацією крові, колегія суддів враховує таке.

Правові та організаційні засади державної політики щодо організації заготівлі, тестування, переробки, зберігання, розподілу, транспортування та реалізації донорської крові та компонентів крові, функціонування системи крові, визначає стандарти безпеки та якості донорської крові та компонентів крові з метою забезпечення рівного доступу населення України до якісних і безпечних компонентів донорської крові у необхідній кількості, організації обігу донорської крові та компонентів крові, забезпечення безпеки та здоров`я донорів крові та компонентів крові, а також їх реципієнтів, захисту їхніх прав та законних інтересів визначені ЗУ «Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові», що набрав чинності 25 жовтня 2020 року та введений в дію з 25 січня 2021 року.

Донорство крові та компонентів крові - добровільний акт людини, що полягає у донації крові та/або компонентів крові для подальшого використання їх для трансфузії, виготовлення лікарських засобів, медичних виробів або використання у наукових дослідженнях (п.10 ч.1 ст.1 закону).

Відповідно до ч.1 ст.20 вказаного Закону держава сприяє становленню, розвитку та популяризації добровільного безоплатного донорства, заохочує здійснення добровільних безоплатних донацій та забезпечує донорам компенсацію витрат, пов`язаних із донацією крові та/або компонентів крові.

Зокрема, гарантії для донорів передбачені ст.124 КЗпП України, відповідно норм якої у дні медичного обстеження та донації крові та/або компонентів крові особа, яка виявила бажання здійснити донацію крові та/або компонентів крові, звільняється від роботи на підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності, із збереженням за нею середнього заробітку за рахунок коштів роботодавця відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого органу. Такій особі безпосередньо після кожного дня здійснення донації крові та/або компонентів крові надається день відпочинку із збереженням за нею середнього заробітку за рахунок коштів роботодавця відповідного підприємства, установи, організації або уповноваженого органу. За бажанням такої особи цей день приєднується до щорічної відпустки.

Вказаним нормам повністю кореспондують положення абзаців 1-2 ч. 2 ст.20 Закону України «Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові».

Згідно із абз. 3, 4 ч. 2 ст. 20 вказаного Закону у разі якщо за погодженням із керівництвом підприємства, установи, організації, командуванням військової частини в день безоплатної донації крові та/або компонентів крові донор був залучений до роботи або несення служби, йому за бажанням надається інший день відпочинку із збереженням середнього заробітку. У разі донації крові та/або компонентів крові у період щорічної відпустки така відпустка продовжується на один день.

Підставою для звільнення від роботи, навчання або служби відповідно до цієї статті є довідка, видана донору за місцем медичного обстеження чи донації крові та/або компонентів крові за формою та в порядку, затвердженими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я.

Форми довідок затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України від 07 липня 2003 року №301 «Про затвердження форм медичної облікової документації, що використовується в закладах служби крові» (№ 431/о «Карта активного донора», №435/о «Довідка щодо надання донорам пільг», № 436/о «Довідка щодо обстеження донора», тощо).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 12 Закону України «Про безпеку та якість донорської крові та компонентів крові» керівники підприємств, установ, закладів, організацій, командири (начальники) військових частин зобов`язані безперешкодно відпускати з місця роботи, служби або навчання осіб, які є або виявили бажання стати донорами крові та/або компонентів крові, у дні відповідного медичного обстеження і донації крові або компонентів крові (крім випадків, якщо відсутність донора на його робочому місці або місці служби в ці дні може призвести до загрози життю чи здоров`ю людей, до невиконання завдань, пов`язаних із забезпеченням оборони, безпеки держави та громадського порядку, до значної матеріальної шкоди або інших тяжких наслідків) на підставі відповідних заяв, поданих керівництву не пізніш як за один робочий день до дня донації крові та/або компонентів крові.

Отже, лише у виняткових випадках роботодавець має право відмовити працівнику та не увільнити від виконання своїх посадових обов`язків.

При цьому, будь яка відмова роботодавця має бути оформлена письмово та бути обґрунтованою, оскільки у протилежному випадку працівник позбавлений можливості як усунути підстави відмови, так і оскаржити останню, неможливість реалізації чого порушувало б баланс інтересів працівника та роботодавця.

Позивач надав суду довідку відділення трансфузіології заготівлі та переробки крові КП «ЦМЛ ЧМР» № 1114 про надання донорам пільг, з якої слідує, що ОСОБА_1 11.10.2021 був відсутній на роботі у зв`язку з тим, що здавав кров (том 1, а.с. 34).

Листом КП «Центральна міська лікарня Червоноградської міської ради» № 7181 від 30.11.2021 підтверджується факт здачі ОСОБА_1 11.10.2021 крові та видачі йому довідки про надання донору пільг № 1114 від 11.10.2021 (том 1, а.с. 103).

Враховуючи наведене, відсутність позивача на робочому місці в період 11.10.2021 - 12.10.2021, не може вважатися без поважних причин, оскільки пов`язана із донацією крові.

При цьому, колегія суддів констатує та погоджується з тим, що матеріали справи не містять доказів повідомлення ОСОБА_1 роботодавця про намір здавати кров 11.10.2021 та відповідного оформлення заяви, погодженої керівником, як цього вимагає законодавство, також не видавався роботодавцем наказ про надання відпочинку із збереженням за ним середнього заробітку за рахунок коштів власника відповідного підприємства, що підтверджується письмовими поясненнями начальника відділу кадрів ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» ОСОБА_8 від 12.10.2021 та не заперечується самим позивачем.

Разом з цим, неподання ОСОБА_1 заяви на здачу крові та на вихідний день після здачі крові, на переконання колегії суддів, не може беззаперечно свідчити про умисну протиправність дій останнього, чи завдану шкоду такими, з врахуванням визначеного законом обов`язку роботодавця безперешкодно відпускати з місця роботи, служби або навчання осіб, які є або виявили бажання стати донорами крові та/або компонентів крові та надавати день відпочинку після дня здійснення донації.

У цьому контексті колегія суддів також враховує ступінь тяжкості та обставини за яких позивач вчинив відповідні дії, а саме неможливість повідомлення роботодавця у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, вихідним днем напередодні, відсутність доказів про заподіяну такими діями шкоду, а також попередню роботу працівника, відтак відсутність на робочому місці 11.10.2021 та 12.10.2021 не може вважатися порушенням трудової дисципліни та безпідставно визнана прогулами.

Крім цього, відповідні фактичні обставини, тобто ті які уже мали місце, а саме донація крові позивачем ОСОБА_1 не можуть розглядатися в іншому контексті, а протилежний висновок суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, матиме наслідком порушення передбачених трудовим законодавством та спеціальний законом гарантій донорства.

Зазначене у сукупності дає беззаперечне право колегії суддів стверджувати, про неправомірність оскаржуваного позивачем наказу та відсутність прогулу у діях ОСОБА_1 .

Іншими словами, колегія суддів констатує незаконність оскаржуваного ОСОБА_1 наказу № 540-к від 26.10.2021, виданого т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» Акімовим О.А. та наказ № 169-к від 26.10.2021, виданий в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» Корнилом С.В. про його звільнення з роботи за прогул за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України та вважає підставними відповідні доводи апеляційної скарги, що свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення.

З врахуванням наведеного, відсутня необхідність в аналізі та правовій оцінки висновку місцевого суду про те, що станом на момент звільнення посада ОСОБА_1 належала до професійної групи «Керівники», тому відповідно до ст. 43-1 КЗпП розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу з ним допускалося без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Доведеність вимог про незаконність оскаржуваного наказу про звільнення, свідчить про необхідність поновлення позивача на відповідній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

Тобто у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Позивач просить стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.09.2021 по день ухвалення рішення суду у даній справі про поновлення його на роботі.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 06 вересня 2021 року по 28 лютого 2023 року.

28.02.2023 позивач та його представник подали заяву про розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зазначають, що з відповідача необхідно стягнути 606868,12 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.09.2021 по 28.02.2023, з розрахунку 344 робочих днів вимушеного прогулу та 1588.66 грн. розмір середньоденного заробітку.

Як зазначалося у ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Середня заробітна плата ОСОБА_1 згідно довідки № 4/1-15/1513 від 29.11.2021 становить 30184, 54 грн. (т. 1 а.с. 114).

При цьому, згідно із повідомленням ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» № 4/1-15/936 від 03.08.2022, з 15.06.2021 по день звільнення 06.09.2021 ОСОБА_1 нарахування заробітної плати здійснювалося із середньоденного заробітку 1463,09 грн. Розрахунок здійснювався згідно із Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 із заробітної плати: квітня 2021 року (фактично відпрацьовано 16 робочих днів; по графіку 22 робочих дня; листки непрацездатності 8 календарних днів; 22010,40 грн заробітна плата за фактично відпрацьовані дні); травня 2021 року (фактично відпрацьовано 8 робочих днів; по графіку 18 робочих дні, відпустка 13 календарних днів; листки непрацездатності 5 календарних дні; 13103,76 грн. заробітна плата за фактично відпрацьовані дні). До розрахунку червень 2021 року не включався, оскільки згідно із наказом ДП «Львіввугілля» № 252-к від 15.06.2021 ОСОБА_1 виконував обов`язки генерального директора ДП «Львіввугілля» (т. 4 а.с. 89).

Відтак, середньоденна заробітна плата, з врахуванням вимог Постанови № 100 та робочих днів згідно наданих стороною відповідача доказів, становить 1463,09 грн.

Таким чином, з врахуванням вимушеного прогулу який становить з 06 вересня 2021 року по 28 лютого 2023 року - 380 робочих днів (82 робочі дні у 2021 році, 257 робочих днів у 2022 році, 42 робочі дні у 2023 році), з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 557437,29 грн. (1463,09 грн. х 381 днів).

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що суд залучив до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля», який не є самостійною юридичною особою, а відтак не міг бути залучений як учасник справи чим порушено принцип змагальності, оскільки до участі у справі було залучено дві особи з однаковими правами проти одного позивача, то такі колегія суддів вважає такі безпідставними, оскільки треті особи не відповідають за пред`явленими матеріально-правовими вимогами, натомість можуть вступити у справу на стороні відповідача, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін.

Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить із такого.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 та від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2021 року у справі № 127/937/17 (провадження № 61-10602св21).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі справа № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо недоведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди.

Поряд з цим, дійшовши висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення та задоволення вимог про поновлення на роботі та як наслідок стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип пропорційності та стягнути розмір відшкодування моральної шкоди, з врахуванням норм трудового та процесуально законодавства, оскільки така доведена неправомірними діями відповідача, які полягали у незаконному звільненні позивача, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В свою чергу, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Крім цього, колегія суддів виходить з того, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди у контексті спірних правовідносин, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи та наведеним вище критеріям, розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000,00 грн., що також свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги та позовних вимог у цій частині, як наслідок помилковість висновків суду першої інстанції.

Крім цього, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду, справа № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

16.02.2023 на адресу апеляційного суду надійшла заява про стягнення з відповідача понесених позивачем витрат на правову допомогу при апеляційному розгляді справи.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, сторона позивача надала суду копії Детального опису виконаних робіт (наданих послуг) по справі № 459/3790/21 від 10.02.2023, згідно якого для надання відповідних послуг адвокатом потрачено 17 год., також позивач зазначає, що додатково ще буде потрачений час на доїзд у судове засіданні та участь у таких. Просить стягнути 20000,00 грн. витрат на правову допомогу при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Крім цього, заяву про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу позивач ОСОБА_1 подавав і до суду першої інстанції та просив стягнути 22000,00 грн. таких витрат (том 4 а.с. 90-94).

До заяви також було долучено Детальний опис виконаних робіт (наданих послуг) по справі № 459/3790/21 від 04.08.2022, згідно яким для надання правової допомоги адвокатом затрачено 33 год.

Також до матеріалів справи долучено Договір-доручення від 19.11.2021 укладений між ОСОБА_1 та ТзОВ «Юридичний центр захисту прав власників».

Пунктом 4.1. договору визначено, що за поточну роботу «довіритель» сплачує кошти у твердій сумі в розмірі 22000,00 грн. (том 4 а.с. 91).

Згідно із довідкою ТзОВ «Юридичний центр захисту прав власників» адвокат Савка Р.І. з 15.01.2014 перебуває у трудових відносинах з товариством.

Оцінюючи надані стороною позивача докази та підставність поданої заяви про стягнення судових витрат, колегія суддів враховує таке.

Згідно із ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.

Іншими словами, колегія суддів виходить з того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Заперечень стосовно заявленого стороною позивача клопотання про стягнення витрат на професійну правову допомогу та розміру витрат на таку, на адресу суду не надходило.

Таким чином, враховуючи наведене та положення ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу із відповідача на користь позивачки є обґрунтованими.

Натомість, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності, колегія суддів не може погодитися із заявленою стороною позивача сумою витрат на правову допомогу, яку слідуючи заяві позивач понесе виключно на стадії апеляційного перегляду справи та як зазначалося вище у межах розгляду такої, тому вважає таку безпідставно завищеною.

Зокрема, представником диференційовано (розділено) відповідні послуги, тоді як колегія суддів вважає, що усі ці послуги охоплюються поняттям представництва та здійснюються будь яким адвокатом у межах наданих йому повноважень та визначених законом прав.

Зазначене дозволяє прийти висновку, що складність спірних правовідносин (категорія справи) обізнаність представника у таких і судовій практиці з цього приводу, що презюмується, свідчить, що стягнення витрат на правову допомогу у розмірі, про який просить сторона позивача не є обґрунтованим хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви ОСОБА_1 та стягнення таких у розмірі 10000,00 грн. за участь у суді апеляційної інстанції.

Що стосується витрат на правову допомогу, як еквіваленту потраченого часу адвокатом у суді першої інстанції та з врахуванням скасування оскаржуваного рішення за наслідками розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, за розгляд справи у суді першої інстанції підлягають стягненню судові витрати на правову допомогу у розмірі 15000,00 грн.

При цьому, колегія суддів враховує те, що згідно правової позиції Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати на професійну правничу допомогу, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

Таким чином, витрати правову допомогу, які підлягають стягненню у даній справі з відповідача на користь позивача становлять 25000,00 грн., як еквівалент потраченого часу адвоката на надання правової допомоги у даній справі за наслідками розгляду у суді першої та апеляційної інстанцій, що є співмірним із складністю такої, наданими послугами, відповідає критеріям реальності та розумності.

Також колегія суддів бере до уваги те, що позовні вимоги задоволено частково, тобто не у повному обсязі.

Крім цього, колегія суддів вирішує питання розподілу судового збору, зокрема з врахуванням вартості 1% ціни позову та сплаченого позивачем судового збору, кількості немайнових вимог заявлених позивачем та їх оскарження в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 04 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля», з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача т.в.о. генерального директора ДП «Львівугілля» Акімова Олега Анатолійовича, відокремленого підрозділу «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля», в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» ОСОБА_5 , первинної профспілкової організації відокремленого підрозділу «Шахта «Лісова» ДП «Львіввугілля» Львівської територіальної організації профспілки працівників вугільної промисловості, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №540-к від 26.10.2021, виданий т.в.о. генерального директора ДП «Львіввугілля» Акімовим О.А. та наказ №169-к від 26.10.2021, виданий в.о. директора ВП «Шахта «Лісова» ДП «Львівугілля» Корнилом С.В. про звільнення ОСОБА_1 з посади головного інженера ВП «Шахти Лісова» ДП «Львіввугілля».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного інженера відокремленого підрозділу «Шахта Лісова» Державного підприємства «Львіввугілля» з 07 вересня 2021 року.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 557437 (п`ятсот п`ятдесят сім тисяч чотириста тридцять сім) гривень 29 копійок, з вирахуванням із цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок за подання позову та 1362 (одна тисяча триста шістдесят дві) гривень 00 копійок за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» у дохід держави 7604 (сім тисяч шістсот чотири) гривень 00 копійок судового збору за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень 00 копійок на відшкодування витрат з правничої допомоги, а саме 15000,00 грн. за розгляд справи у суді першої інстанції та 10000,00 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 березня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич
Судді: С.М. Бойко
С.М. Копняк