Провадження № 2/201/528/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Галко С.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 12 грудня 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики, в якій позивач просить стягнути з ОСОБА_4 суму боргу за договором позики в розмірі 1 250 000 грн., 3% річних у розмірі 108 904 грн. та пеню у розмірі 752 671,23 грн., інфляційне збільшення боргу у розмірі 221 272,16 грн. на користь ОСОБА_3 , а токож судові витрати у розмірі 12 405 грн. за сплату судового збору та 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що 21 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір займу.

Позичальник отримав від Займодавця грошові кошти у розмірі 1 250 000 грн. про що свідчить розписка від 21 грудня 2018 року.

Відповідно до п. 3 Договору займу позичальник зобов`язується повернути ОСОБА_5 грошову суму позики не пізніше 01 березня 2019 року.

Станом на 23 листопада 2021 року сума займу не повернута. В наслідок цього була подана претензія, яка направлена Укрпоштою та отримана 08 грудня 2022 року. (а.с.1-4).

Не погодившись з позовними вимогами від представника відповідача 16 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив, в якому зазначено наступне.

Представник відповідача зазначив, що позивачем заявлено позов поза межами строку давності (3 років), з огляду на те, що позовна заява підписана представником позивача 11 грудня 2022 року. 12 грудня 2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики. Відповідно до пункту 3 Договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошову суму позики у строк не пізніше 01 березня 2019 року. Про це також зазначає позивач у своїй позовній заяві.

Як і зазначалось, строк виконання зобов`язання щодо повернення суми позики встановлено до 01 березня 2019 року. Отже, з 02 березня 2019 року починається відлік позовної давності.

Враховуючи положення ст.257 ЦК України, позивач мав пред`явити позов до 02 березня 2022 року. Натомість позовну заяву подано лише у грудні 2022 року, тобто поза межами позовної давності.

Відповідно до додатку «Розрахунок штрафних санкцій», позивачем підраховано розмір пені майже за три роки, з 01 березня 2019 року по 24 січня 2022 року. У документі зазначено, що розмір пені становить 451,919.66 грн. Відповідно до позовної заяви, позивачем заявлено стягнення пені у розмірі 752,671.23 грн.

Слід зазначити, що заявлений розмір пені у позові (752,671.23 грн.), не збігається з розрахунком штрафних санкцій (451,919.66 грн.), крім того позивач порушує положення ЦК України заявляючи стягнення пені більш ніж за один рік.

По-друге, відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Слід зазначити, що Договором позики не встановлено відповідальність позичальника у вигляді пені із визначенням її розміру.

Також, позивач не надає розрахунку суми 3 % річних від простроченої суми та немає розрахунку інфляційного збільшення боргу. (а.с.71-76).

25 жовтня 2023 року від представника позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено що, 25 січня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду міста Маріуполя, справа № 263/841/22, провадження № 2/ 263/1238/22, суддя Соловйов Олег Леонідович. Таким чином, ОСОБА_3 вчасно звернувся до суду. (а.с.87-89).

30 жовтня 2023 року представник відповідача надав суду свої заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що позовну заяву із додатками, яка подана ОСОБА_3 25 січня 2022 року до Жовтневого районного суду міста Маріуполя ОСОБА_4 не отримував.

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру судових рішень за справою № 263/841/22, Жовтневим районним судом міста Маріуполя не винесено жодної ухвали, також немає ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідно до даних із офіційного сайту судової влади України за справою № 263/841/22 було лише призначено склад суду (що, як відомо, робиться автоматично системою авторозподілу).

Крім того, позивач пред`явив новий позов до ОСОБА_4 , який розглядається за новими матеріалами та із іншим розрахунком позовних вимог. Про це також свідчить розмір пені, який заявляє до стягнення позивач.

Так, у додатку № 3 до позову (розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання) розмір пені становить 451 919,66 грн.

Цей розрахунок складений станом на 24 січня 2022 року. Натомість, у новій позовній заяві ОСОБА_3 вже просить стягнути пеню у розмірі 752 671,23 грн. Позивач не надає розрахунку суми 3 % річних від простроченої суми та немає розрахунку інфляційного збільшення боргу, але їх розмір свідчить, що вони розраховувалися на день подання нового позову, який датований 11 грудня 2022 року.

Отже, позивачем подано нову позовну заяву до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська. Зазначена позовна заява подана поза строками позовної давності.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 12 грудня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 20).

Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Державної міграційної служби України щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с. 21).

До суду 31 січня 2023 року надійшла інформація про відсутність відомостей про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с. 24).

Ухвалою судді від 10 травня 2023 року, позовну заяву залишено без руху, встановлено недоліки та надано строк на їх усунення. (а.с.30-31).

19 травня 2023 року від представника позивача надійшло клопотання, яким було усунуто недоліки визначені вищезазначеною ухвалою. (а.с.34-36).

Ухвалою судді від 22 травня 2023 року відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики. (а.с.37-38).

Ухвалою суду від 17 липня 2023 року підготовче провадження по даній справі закрито справу призначено до розгляду по суті. (а.с.48-49).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини встановленні судом

Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що 21 грудня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір займу. (а.с.8).

Відповідно до п.2 даного Договору вказана сума займу передається без нарахування відсотків за користування грошовими коштами.

Позичальник отримав від Займодавця грошові кошти у розмірі 1 250 000 грн. про що свідчить розписка від 21 грудня 2018 року. (а.с.7).

Відповідно до п. 3 Договору займу позичальник зобов`язується повернути ОСОБА_5 грошову суму позики не пізніше 01 березня 2019 року.

Позивачем 23 листопада 2021 року на адресу позивача направлявся лист-претензія, з вимогою повернути отримані грошові кошти, проте відповіді на таке звернення позивач не отримав. (а.с.9).

З моменту виплати грошових коштів, Відповідач більше не виконував взяті на себе зобов`язання. До теперішнього часу Відповідач борг не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав. Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв`язку із неповерненням та невиконання зобов`язання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки.

Довідкою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2023 року, встановлено, що відповідно до даних Автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Маріуполя в провадженні суду перебувала цивільна справа №263/841/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягення грошової суми за договором позики, 25 січня 2022 року справу було розподілено на суддю Соловйова О.Л. (а.с.23).

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або також кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Із розписки від 21 грудня 2018 року, вбачається, що відповідач отримав 1 250 000 грн.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже надана розписка є тим документом, що підтверджує виникнення у сторін правовідносин за договором позики.

У зазначений в договорі строк відповідач, в повному обсязі отримані в якості позики кошти не повернув, чим порушив умови договору.

З огляду на вказане, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу у розмірі 1 250 000 грн.

Щодо твердження відповідача про застосування строків позовної давності.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду від 28.11.2018 по справі № 504/2864/13-ц (14-452цс18), суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16).

Початок перебігу строку позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань, як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала б змогу дізнатись про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 57/314-6/526-2012.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту того, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся своєчасно за його захистом до суду, недостатньо. Позивачу належить довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати презумпцію обізнаності про стан своїх прав, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право. Аналогічна позиція викладена у Постановах Верховного суду від 12 квітня 2022 року по справі № 761/31873/19-ц (провадження № 61-21350св21), від 21 січня 2022 року по справі № 308/334/20-ц (провадження № 61-17518св21).

Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

З огляду на те, що моментом початку порушення цивільних прав позивача є дата закінчення строку на повернення боргових коштів, тобто 01 березня 2019 року, отже саме з цієї дати необхідно відраховувати строки позовної давності. Таким чином кінцевою датою спливу строків давності по даній справі є 01 березня 2022 року.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи наявна довідка про звернення позивача до Жовтневого районного суду м. Маріуполя 25 січня 2022 року, суд вважає, що позивачем не було порушено строків позовної давності.

Щодо стягнення 3%, пені та інфляційних витрат суд зазначає наступне.

В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частин першої, другої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч. 2 ст. 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20) викладено висновок, що ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). При цьому, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Надавши належної оцінки представленим у справі доказам, стосовно стягнення 3% річних, пені та інфляційних витрат, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на те, що представником позивача до матеріалів справи надано лише розрахунок пені, в якому невірно зазначена сума боргу, а розрахунки 3% річних та інфляційних витрат, взагалі не було надано суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в даній частині, у зв`язку із необґрунтованістю таких вимог.

Щодо стягнення з відповідача коштів на правову допомогу, суд вважає, що ЦПК України не встановлює вимог до надання розрахунку (опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, у тому числі відображення у такому розрахунку часу витраченого адвокатом, а тому такий розрахунок може бути наданий у будь-якій письмовій формі, у тому числі може відображатися в акті виконаних робіт (наданих послуг).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Як зазначає Верховний Суд у постанові від 17.10.2018р. по справі № 01/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорар та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права, незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст.ст.12, 46, 56 ЦПК України в редакції від 18.03.2003р.).

У постанові Верховного Суду від 11.11.2020р. у справі № 673/1123/15-ц (посилання на постанову Верховного Суду від 02.09.2020р. у справі № 329/766/18), а також у постанові Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі № 922/445/19 зроблені висновки, що судові витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу незалежно від того чи їх сплачено, чи тільки має бути сплачено.

Суд зазначає, що представником позивача на підтвердження понесення позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу долученні: договір щодо надання послуг адвоката від 22 листопада 2021 року (а.с.15-16), додаткова угода до договору щодо надання послуг адвоката від 22 листопада 2021 року (а.с.17).

Суд вважає, що вказані документи можна визнати належними доказами на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, також вважає, що такі судові витрати дійсно пов`язані саме із розглядом даної справи, а отже вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на праву допомогу в розмір 15 000 грн.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача судові витрати по справі у розмірі 12 405 грн. на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 76, 78, 81, 141, 259, 263-265, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошової суми за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в розмірі 1 250 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору в розмір 12 405 грн. та на правничу допомогу в розмір 15 000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2

Повний текст рішення складено 12 грудня 2023 року.

Суддя С.О. Демидова