Постанова

Іменем України

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 759/11628/14-ц

провадження № 61-12795св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) -Публічнеакціонерне товариство«УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» на постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Верланова С. М., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулося до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовну заяву мотивувало тим, що 22 січня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 дол. США зі сплатою 13,40 % річних строком до 22 січня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 22 січня 2008 року, за умовами якого поручитель ОСОБА_2 зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.

Крім того, на забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань,

22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки,

за яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань

за кредитним договором станом на 04 червня 2014 року утворився борг на суму 37 473,38 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 443 310,08 грн, який складається з: 36 179,73 дол. США - заборгованість

за простроченим кредитом, що за курсом Національного банку України

на 04 червня 2014 року становить 428 125,85 грн; 0,17 дол. США - заборгованість за простроченими процентами за користування кредитом,

що в еквіваленті становить 2,01 грн; 1 248,00 дол. США, що в еквіваленті становить 14 767,96 грн, - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості

за кредитом; 45,48 дол. США, що в еквіваленті становить 538,18 грн - пеня

за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом.

Зазначену заборгованість банк просив суд стягнути солідарно

з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як з позичальника та поручителя, а також

в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 67,80 кв. м, що знаходиться

за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить

ОСОБА_3 на праві власності.

Під час розгляду справи ПАТ «УкрСиббанк» збільшило позовні вимоги станом на 24 лютого 2015 року та просив суд стягнути з ОСОБА_4

та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 22 січня

2008 року у розмірі 40 223,79 дол. США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом і відсотками в сумі 83 318,08 грн, а також

в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 67,80 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить

ОСОБА_3 на праві власності. Встановити спосіб реалізації нерухомого майна, що належить ОСОБА_3 на праві власності, у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства.

У грудні 2014 року ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов до

ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

Зустрічний позов мотивувала тим, що укладаючи договір про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року, його сторони не визначили усіх істотних умов договору, що відповідно до статей 203, 215 ЦК України

є підставою для визнання такого правочину недійсним. На порушення

статті 18 Закону України «Про іпотеку» укладений між нею та банком договір іпотеки від 22 січня 2008 року не містить положень щодо змісту і розміру основного зобов`язання, строку і порядку його виконання та посилання на правочин, в якому встановлено основне зобов`язання. Під час укладення договору іпотеки його сторони не досягли згоди з усіх істотних умов,

що є підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року та укладений на забезпечення його виконання договір іпотеки від 22 січня 2008 року.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 03 лютого 2015 року первісний позов ПАТ «УкрСиббанк» та зустрічний позов ОСОБА_3 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня

2015 року, ухваленим у складі судді Коваль О. А., позовні вимоги

ПАТ «УкрСиббанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року у розмірі 40 223,79 дол. США, що в гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України на день ухвалення судового рішення становить 837 861,54 грн, та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом і процентами у розмірі 83 318,08 грн.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року звернуто стягнення на квартиру

АДРЕСА_3 , що належить

ОСОБА_3 , шляхом її реалізації на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на рівні,

не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності під час проведення виконавчих дій.

Відстрочено виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову банку мотивовано тим, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 зобов`язань щодо своєчасного внесення ануїтетних платежів відповідно до погодженого графіка утворилася заборгованість, а ОСОБА_2 не виконав обов`язку, покладеного договором поруки, тому ОСОБА_4

та ОСОБА_2 несуть солідарну відповідальність перед кредитором щодо погашення кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню в судовому порядку. Також місцевий суд вважав обґрунтованими позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року та укладений на забезпечення його виконання договір іпотеки від 22 січня 2008 року відповідають положенням законодавства, при їх укладенні дотримано вимог щодо усіх істотних умов договорів такого виду та правові підстави для визнання їх недійсними відсутні. Суд також зазначив,

що ОСОБА_3 не є стороною оспорюваного нею договору про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року, а ОСОБА_4 дійсність цього договору не оспорює.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2015 року апеляційні скарги ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ від 02 березня 2016 року касаційну скаргу

ПАТ «УкрСиббанк» відхилено, рішення Святошинського районного суду

міста Києва від 25 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 12 листопада 2015 року залишено без змін (провадження № 6-36448св15).

У грудні 2019 року ОСОБА_2 , який не був присутній під час апеляційного перегляду справи за апеляційними скаргами інших учасників справи, подав апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 25 травня 2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року у складі судді Ігнатченко Н. В. поновлено ОСОБА_2 пропущений строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 25 травня 2015 року та відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , скасовано рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про солідарне стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_2 5 481,00 грн судового збору.

Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року касаційну скаргу

АТ «УкрСиббанк» задоволено. Скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року про відкриття апеляційного провадження та постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Верховний Суд виходив з того, що суддя апеляційної інстанції помилково постановив одноособово ухвалу від 27 грудня 2019 року про відкриття апеляційного провадження, що призвело до порушення правил щодо складу суду. Крім того, апеляційний суд не навів мотивів, за яких вважав причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції поважними. Не перевірив обставин, які можуть свідчити про обізнаність ОСОБА_2 про ухвалення оскаржуваного ним рішення суду першої інстанції раніше дати, зазначеної ним у заяві про поновлення процесуального строку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 липня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження та відкриття апеляційного провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують,

що ОСОБА_2 був обізнаний про розгляд справи в суді першої інстанції. Судові повістки та інші документи, направлені на адресу ОСОБА_2 , повернулися до суду без вручення. В обґрунтування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження представник ОСОБА_2 посилався на те,

що про наявність даної справи та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року ОСОБА_2

дізнався 12 грудня 2019 року і лише 20 грудня 2019 року він ознайомився

з матеріалами справи та отримав копію оскаржуваного рішення суду. При цьому в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те,

що ОСОБА_2 або його представник були обізнані про наявність цієї справи раніше.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня 2015 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк»

про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року та договором поруки від 22 січня 2008 року та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь

ПАТ «УкрСиббанк» судових витрат, з ухваленням у вказаній частині нового судового рішення.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення

з ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 22 січня 2008 року відмовлено.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва

від 25 травня 2015 року залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ «УкрСиббанк» реалізувало своє право на дострокове повернення кредиту згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, шляхом направлення 17 жовтня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 письмових вимог, змінивши цим самим строки виконання основного зобов`язання.

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 вимоги банку протягом 31 дня з дати направлення вимоги не виконали, а 32 день з дати направлення зазначених вимог припав на 18 листопада 2013 року. Враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів отримання вказаної вимоги, та з урахуванням пункту 12.1 договору про надання споживчого кредиту, слід вважати, що термін повернення кредиту у повному обсязі настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тобто, на 27 листопада 2013 року.

З позовом до суду ПАТ «УкрСиббанк» до поручителя звернулося лише

03 липня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а отже, порука ОСОБА_2 припинилася та підстави для солідарного стягнення з нього заборгованості

за кредитним договором відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2022 року АТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватипостанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року. Такождо касаційної скарги заявник, відповідно до статті 406 ЦПК України, включив скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду 18 липня 2022 року

в частині поновлення строку на апеляційне оскарження, яка не підлягає оскарженню окремо від постанови суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі заявник просив скасувати зазначену ухвалу апеляційного суду про поновлення строку на апеляційне оскарження та постанову, прийняту по суті вирішення апеляційної скарги, а справу направити до апеляційного суду для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції.

29 грудня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що апеляційним судом при вирішенні позову банку в частині вимог про стягнення кредитної заборгованості, пред`явлених до ОСОБА_2

як поручителя застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14 (провадження № 14-243цс19), постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16 (провадження

№ 61-26052св18).

На обґрунтування касаційної скарги зазначив, що апеляційний суд неправильно застосував частину четверту статті 559 ЦК України, оскільки не врахував, що пред`явлення вимоги до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання припиняється в частині відповідних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Тобто порука ОСОБА_2 може вважатись припиненою лише щодо тих щомісячних платежів, строк сплати яких настав більше ніж за шість місяців до звернення кредитора з позовом до суду з вимогою до поручителя, тобто за платежами, строк сплати яких настав до січня 2014 року (за шість місяців до звернення до суду із позовом).

Апеляційний суд дійшов висновку про пропуск банком строку на пред`явлення вимог до поручителя посилаючись на факт направлення вимоги від 17 жовтня 2013 року поручителю. Вказана вимога розцінена судом апеляційної інстанції як підстава для зміни строку повернення кредиту.

Разом з тим такий висновок є помилковим та не узгоджується з постановою Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16 (провадження № 61-26052св18), у якій надано оцінку аналогічній вимозі та виходячи

із її змісту зроблено висновок, що вона стосується не зміни строку погашення кредиту, а повідомлення про усунення порушень (сплати простроченої заборгованості). Обставини у справі № 759/11628/14 та у справі

№ 496/1095/16 є ідентичними, в обох справах має місце надання кредиту на умовах повернення за ануїтетним графіком платежу, а договір має назву - договір про надання споживчого кредиту (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), пункт 12.1 договорів є ідентичним у обох справах.

Вирішуючи позовні вимоги до поручителя, суд апеляційної інстанції припустився помилки при визначенні дати початку перебігу строку на пред`явлення вимог до поручителя, внаслідок чого неправильно застосував частину четверту статті 559 ЦК України, а також в порушення положень статей 263, 264 ЦПК України не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, коли змінено строк виконання основного зобов`язання, коли почався перебіг шестимісячного строку на пред`явлення вимог до поручителя та чи пропущено такий строк станом на дату подання банком позову до суду, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «УкрСиббанк»

до ОСОБА_2 у повному обсязі.

До касаційної скарги на постанову апеляційного суду заявник, на підставі частини другої статті 406 ЦПК України, включив скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 18 липня 2022 року (про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження).

Заявник вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про існування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою, поданою через чотири роки після ухвалення оскаржуваного рішення. На думку заявника, саме по собі неотримання відповідачем копії рішення суду не свідчить про наявність труднощів чи непереборних обставин та не виправдовує таку тривалість пропуску строку.

При вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження судом апеляційної інстанції не було враховано висновків, викладених

у постановах Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13 (провадження № 61-37352сво18), від 30 січня 2020 року у справі

№ 750/2370/17(провадження № 61-12021св19), від 18 березня 2020 року

у справі № 303/7719/16(провадження № 61-107св17), від 18 березня 2020 року у справі № 643/3381/14 (провадження № 61-1949св19), від 19 травня 2021 року у справі № 127/23798/20 (провадження № 61-2921св21), від 01 вересня

2021 року у справі № 761/24136/15 (провадження № 61-6478св21),

від 06 жовтня 2021 року у справі № 755/1861/19-ц (провадження

№ 61-8762св21).

Суд апеляційної інстанції під час нового розгляду справи (після скасування ухвали про поновлення строку на апеляційне оскарження та постанови по суті вирішення спору до поручителя), в порушення положень статті 417

ЦПК України, не врахував вказівок Верховного Суду, зазначених у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 759/11628/14, наданих суду за результатами розгляду касаційної скарги АТ «УкрСиббанк», зокрема щодо необхідності під час нового розгляду справи перевірити обставини, які можуть свідчити про обізнаність ОСОБА_2 щодо ухвалення оскаржуваного ним рішення суду першої інстанції раніше дати, зазначеної ним у заяві про поновлення строку.

Оцінку обставинам, які свідчать про обізнаність ОСОБА_2 із судовим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 травня

2015 року, судом апеляційної інстанції не надано та істотних обставин,

які мають значення для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, не перевірено і не враховано.

Відзиви на касаційну скаргу інші учасники справи до Верховного Суду не подали.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 січня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого

є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 уклали договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній отримав кредит

у розмірі 50 000,00 дол. США зі сплатою 13,40 % річних строком до 22 січня 2018 року.

Позичальник зобов`язувався повертати кредит та проценти за користування ним шляхом щомісячного внесення на рахунок банку ануїтетних платежів

у розмірі 760 дол. США.

Пунктами 4.6, 5.3, 5.7 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником умов договору щодо своєчасного погашення тіла кредиту та процентів, банк має право дострокового стягнення всієї суми кредиту.

У пункті 12.1 договору про надання споживчого кредиту, відповідно до вимог статей 525, 611 ЦК України, сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору, та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку; у випадку письмового повідомлення банку

чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким,

що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) від банку про дострокове повернення кредиту.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним договором АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», та ОСОБА_2 уклали договір поруки від 22 січня 2008 року, за умовами якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання зобов`язань позичальника.

Також належне виконання договору про надання споживчого кредиту було забезпечено укладеним 22 січня 2008 року між банком та ОСОБА_3 договором іпотеки, за яким остання передала в іпотеку банку квартиру

АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.

17 жовтня 2013 року на виконання умов договору споживчого кредиту

ПАТ «УкрСиббанк» направило відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_2 письмові вимоги про повернення простроченої заборгованості за кредитом протягом 31 календарного дня з дати одержання цих повідомлень, а у випадку непогашення простроченої заборгованості у встановлений строк - дострокове повернення суми кредиту та нарахованих процентів у повному обсязі (а.с. 35, 37, т. 1).

У вимогах ПАТ «УкрСиббанк» з посиланням на положення статей 1048, 1050 ЦК України та умови договору зазначило про необхідність погасити протягом 31 дня прострочену заборгованість за кредитним договором у розмірі:

9362,83 дол. США - прострочену заборгованість за кредитом та 0,16 дол. США - заборгованість за процентами, а у разі непогашення вказаної заборгованості у зазначений строк - про необхідність сплатити на рахунок банку заборгованість по поверненню кредиту у повному обсязі та нарахованих процентів, що разом становить 38 992,48 дол. США. Також зазначено, що за умови погашення суми простроченої заборгованості вимога про дострокове повернення кредиту автоматично втрачає чинність (т. 1, а.с. 35, 37).

У вимозі, направленій банком позичальнику ОСОБА_4 , зокрема зазначено, що у випадку непогашення простроченого грошового зобов`язання протягом 31 календарного дня, з дня отримання цієї вимоги, банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагає від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит з 32 календарного дня, з дати одержання позичальником цього повідомлення про дострокове повернення кредиту. При цьому у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення термін повернення кредиту вважається таким, що настав з 41 календарного дня з дня відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором банк у липні 2014 року звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , яку згідно із уточненими вимогами розрахував станом на 24 лютого 2015 року та яка становить:

40 223,79 дол. США - заборгованість за кредитом і процентами

та 83 318,08 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також в межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Постанова апеляційного суду оскаржується банком лише в частині первісних позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості з поручителя, у зв`язку з чим Верховний Суд переглядає судове рішення у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, викладених у касаційній скарзі.

Касаційна скарга АТ «УкрСиббанк» задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором,

а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК Українипередбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)

у строк та в порядку, що встановлені договором.

За правилом статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено

у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука є спеціальним заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання, чим обумовлюється додатковий характер поруки стосовно основного зобов`язання. Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки,

так і умовами основного договору, яким встановлено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Отже, порука - це строкове зобов`язання і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559

ЦК України, слід дійти висновку, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

При цьому право дострокового повернення за статтею 1050 ЦК України означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

У справі, яка переглядається, установлено, що договором поруки від 22 січня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а отже, до встановленої на підставі вказаного договору поруки підлягають застосуванню положення частини четвертої статті 559 ЦК України щодо шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

За змістом пункту 1.2.2 укладеного між сторонами кредитного договору позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит

у повному обсязі в термін, не пізніше 22 січня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі, зокрема вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору.

Відповідно до пунктів 4.2, 4.6 кредитного договору позичальник зобов`язується: погашати кредит та сплачувати нараховані проценти шляхом сплати ануїтетних платежів, розмір яких встановлений згідно з пунктом 1.2.2; достроково повернути суму кредиту та сплатити проценти у випадках, встановлених пунктами 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та/або порушень істотних умов договору та застосування банком процедури щодо дострокового повернення кредиту в порядку, визначеному розділом 12 цього договору.

У пункті 5.7 укладеного між сторонами кредитного договору передбачено,

що у випадку несплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений цим договором день сплати ануїтетного платежу більше ніж на один місяць та/або порушення інших умов договору та/або у випадку порушення позичальником та/або заставодавцем, та/або поручителем, та/або гарантом умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів

у порядку, встановленому розділом 12 цього договору.

У пункті 8.3 кредитного договору встановлено, що відповідно до вимог

статті 611 ЦК України при порушенні позичальником вимог пунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору банк набуває право вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому розділом 12 цього договору.

Пунктом 12.1 кредитного договору обумовлено, що банк направляє на адресу позичальника повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту,

яку позичальник повинен виконати протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги),

і у разі невиконання цієї вимоги банку, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги), при цьому, у випадку неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку, чи у разі неотримання позичальником вказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

17 жовтня 2013 року на виконання умов договору споживчого кредиту

ПАТ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_4 та ОСОБА_2 письмові вимоги про повернення простроченої заборгованості за кредитом протягом 31 календарного дня з дати одержання цих повідомлень, а у випадку непогашення простроченої заборгованості у встановлений строк - дострокове повернення суми кредиту та нахованих процентів у повному обсязі.

У вимозі, направленій банком позичальнику ОСОБА_4 , з посиланням на статті 1048, 1050 ЦК України та умови договору, зокрема зазначено,

що у випадку непогашення простроченого грошового зобов`язання протягом 31 календарного дня, з дня отримання цієї вимоги, банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав, та вимагає від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит

з 32 календарного дня, з дати одержання позичальником цього повідомлення про дострокове повернення кредиту. При цьому у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення термін повернення кредиту вважається таким, що настав з 41 календарного дня з дня відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Як у вимозі, направленій позичальнику ОСОБА_4 , так і у вимозі, направленої поручителю ( ОСОБА_2 ) вказано, що у разі не погашення простроченої заборгованості, банк вимагає виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором та договором поруки, а саме: сплатити ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість з повернення суми кредиту в повному обсязі, та нарахованих процентів, що разом становить 38 992,48 дол. США.

При умові погашення суми простроченої заборгованості, вимога про дострокове повернення кредиту автоматично втрачає чинність.

Установлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не виконали вимоги банку протягом 31 дня з дати направлення вимоги, 32 день з дати направлення зазначених вимог припав на 18 листопада 2013 року.

У матеріалах справи відсутні докази отримання вказаних вимог адресатами,

а отже, з урахуванням пункту 12.1 кредитного договору строк повернення кредиту у повному обсязі є таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту, тобто, на 27 листопада 2013 року.

З позовом до суду ПАТ «УкрСиббанк» до поручителя ОСОБА_2 звернулося лише 03 липня 2014 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а отже, порука ОСОБА_2 припинилася та підстави для солідарного стягнення

з нього кредитної заборгованості відсутні.

Посилання у касаційній скарзі на те, що умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, тому порука ОСОБА_2 може вважатись припиненою лише щодо тих щомісячних платежів, строк сплати яких настав більше ніж за шість місяців до звернення кредитора

з позовом до суду, а в іншій частині платежів порука не припинена,

є необґрунтованими, оскільки у справі установлено, що банк, направивши вимоги позичальнику і поручителю, цими діями на власний розсудзгідно

з вимогами частини другої статті 1050 ЦК України змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та після цього строк виконання основного зобов`язання вважається таким, що настав. Тобто кредитор використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту,

а не її частини (щодо окремих ануїтетних платежів), а отже, з цього часу настав строк виконання договору в повному обсязі.

Установивши, що погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами кредитного договору визначено місяцями,

а у зв`язку з порушенням позичальником строків повернення кредиту (несплатою ануїтентних платежів) та виникненням заборгованості за кредитним договором, кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пред`явив вимоги про дострокове солідарне стягнення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної з усіма нарахованими процентами, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням частини четвертої статті 559 ЦК України

(в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), порука ОСОБА_2 припинилася, в тому числі для кожного періодичного платежу, оскільки відбулась зміна строку виконання основного зобов`язання.

Такі висновки апеляційного суду, з урахуванням установлених обставин щодо зміни строку кредитування за ініціативою банку, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня

2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц (провадження № 14-224цс18),

від 05 червня 2019 року у справі № 523/3082/14 (провадження № 14-243цс19), постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16 (провадження № 61-26052св18), на які посилається АТ «УкрСиббанк» у своїй касаційній скарзі.

Посилання у касаційній скарзі на те, що банк не змінив строк виконання основного зобов`язання, оскільки направив позичальнику і поручителю вимоги про необхідність погашення простроченої заборгованості,

є необґрунтованими та спростовуються текстуальним змістом цих вимог,

у яких міститься вказівка на положення статей 1048, 1050 ЦК України та умови кредитного договору, якими обумовлено порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку з роз`ясненням, що у випадку невиконання вимоги щодо погашення простроченої заборгованості у визначений у вимозі строк, термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 32 день з моменту їх отримання позичальником або у разі неотримання - на 41 день з дати відправлення банком позичальнику/поручителю повідомлень про дострокове повернення кредиту, а строк кредитування вважається таким, що настав, зі спливом визначеного у вимогах строку для добровільного виконання прострочених зобов'язань за кредитним договором. Зміст цих вимог, за умов непогашення простроченої заборгованості, свідчить про те, що ПАТ «УкрСиббанк» реалізувало своє право саме на дострокове повернення кредиту згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, змінивши строки виконання основного зобов`язання, й протягом шести місяців, починаючи від визначеної у вимозі дати, був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя.

До схожих висновків щодо зміни строку виконання основного зобов`язання

у зв`язку з направленням ПАТ «УкрСиббанк» таких же за змістом вимог до позичальника і поручителя дійшов Верховний Суд у постановах

від 05 листопада 2020 року у справі № 466/7784/13 (провадження

№ 61-20360св19), від 02 червня 2021 року у справі № 201/2296/18 (провадження № 61-14425св20), від 30 червня 2022 року у справі

№ 947/25785/19 (провадження № 61-3732св22).

Колегія суддів не бере до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 496/1095/16 (провадження № 61-26052св18), оскільки цією постановою, за результатами скасування судових рішень, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, у ній не сформульовано остаточного правового висновку,

а направлення справи на новий розгляд стало наслідком недостатнього встановлення у ній судами обставин і дослідженні доказів. Крім того, у цій справі було установлено, що банк направив поручителю вимогу про необхідність погасити прострочену заборгованість за кредитним договором,

а не про дострокове погашення суми кредиту та нарахованих процентів

у повному обсязі. На відміну від справи, яка переглядається та у якій, згідно

з установленими у ній обставинами, відбулась зміна строку кредитування

у зв`язку з реалізацією банком права, передбаченого статтею 1050 ЦК України вимагати повернення усієї суми кредиту достроково шляхом направлення відповідних вимог позичальнику і поручителю.

Аргумент касаційної скарги про те, що вимоги від 17 жовтня 2013 року були направлені рекомендованим листом та не направлялась цінним листом

з описом вкладення (як це передбачено в пункті 12.2. кредитного договору), тому не є такими, що змінили строк виконання зобов`язання,

є необґрунтованим, оскільки позивач не заперечував сам факт направлення відповідачам цих вимог, та додав їх копії до позовної заяви. У який спосіб

ці вимоги були направлені засобом поштового зв`язку матеріали справи не містять. При цьому позивач не довів, що ці вимоги направлялись не у спосіб, обумовлений договором, а їх направлення не тягне настання правових наслідків, які у них зазначені.

Крім того, пунктом 12 кредитного договору не передбачено необхідність неодмінного вручення вимоги про дострокове стягнення боргу або підтвердження її направлення у відповідний спосіб (цінним листом або кур`єром) для настання у адресата певного обов`язку.

Колегія суддів, проаналізувавши зміст ухвалених у справі судових рішень

з точки зору застосування норми права, яка стала підставою для розгляду позову та вирішення справи по суті, дійшла висновку, що апеляційний суд прийняв постанову, якою вирішив вимоги про стягнення кредитної заборгованості, які пред`явив банк до поручителя, відповідно до встановлених обставин та на підставі поданих сторонами доказів.

Щодо заперечень АТ «УкрСиббанк» на ухвалу Київського апеляційного суду

від 18 липня 2022 року (про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження), яка не підлягає касаційному оскарженню окремо від постанови апеляційного суду.

У цій частині касаційної скарги заявник вважає помилковим висновок суду апеляційної інстанції про існування підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку наведеним доводам касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

У пункті 8 частини першої статті 129 Конституції України визначено,

що однією з основних засад судочинства є забезпечення права

на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -

на касаційне оскарження судового рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це є порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція),

на справедливий судовий розгляд, до якого також належить і право апеляційного оскарження.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)

у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд,

не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (рішення у справах «Delcourt v. Belgium» від 17 січня 1970 року та рішення

у справі «Hoffmann v. Germany» від 11 жовтня 2001 року).

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить зазначену статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, що надаються сторонам у цивільних справах,

а й захищає, у першу чергу, те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

У рішенні у справі «Скорик проти України» від 08 січня 2008 року ЄСПЛ зазначив, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції,

якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право

в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені статтею 6 Конвенції. Мають бути враховані особливості провадження, що розглядається,

та сукупність проваджень, що здійснювались відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду у них.

Апеляційне провадження є процесуальною гарантією захисту прав

і охоронюваних законом інтересів осіб, у випадках та порядку, передбачених ЦПК України.

Частиною третьою статті 354 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на момент подання апеляційної скарги ОСОБА_2 , передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складання повного тексту судового рішення, крім випадків: подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Виходячи з наведеної норми, слід дійти висновку, що сплив річного строку

з дня складання повного тексту рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, крім виключних випадків, що чітко визначені, зокрема подання апеляційної скарги особою не повідомленою про розгляд справи.

ЄСПЛ у рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19 (провадження № 11-24апп21) зроблено висновок про те,

що причини пропуску строку є поважними, якщо обставини, які зумовили такі причини, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій і підтверджені належними доказами.

У справі, яка переглядається, вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції встановив обставини, які свідчать про те, що суд першої інстанції не забезпечив ОСОБА_2 , як відповідачу у справі, право на справедливий суд, зокрема, що він не був обізнаний про розгляд справи, а у матеріалах справи відсутні докази про його належне повідомлення про такий розгляд та отримання ним судових повісток або копій судових рішень.

У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження ОСОБА_2 посилався на те, що не був присутнім під час розгляду справи, судових повісток і повідомлень, а також судових рішень не отримував, про існування цієї справи та ухваленого у ній судового рішення дізнався 12 грудня 2019 року після арешту грошових коштів на картковому рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк» та з`ясував причину.

Під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 грудня 2021 року, якою скасована попередня ухвала про поновлення строку на апеляційне оскарження, вирішив це процесуальне питання та оцінив поважність наведених ОСОБА_2 підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження

у складі колегії суддів у складі трьох суддів. При цьому установив,

що в матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на те,

що ОСОБА_2 або його представник були обізнані про наявність даної справи раніше, ніж зазначено ними у клопотанні, судові повістки та інші документи, направлені на адресу ОСОБА_2 , повернулися до суду без вручення. Судових повідомлень та копій судових рішень під час перегляду справи апеляційним та касаційним судами ОСОБА_2 також не отримував, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Апеляційний суд також дав оцінку наявній в матеріалах справи постанові про закінчення виконавчого провадження від 21 червня 2017 року про стягнення

із ОСОБА_2 на користь банку судових витрат в розмірі 1218,00 грн

(а.с. 130 т. 2), та дійшов висновку, що саме по собі винесення цієї постанови не свідчить про те, що ОСОБА_2 був обізнаний про ухвалення оскаржуваного рішення раніше, а також і про наявність такого виконавчого провадження.

Поновлення ОСОБА_2 строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції виправдовує втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності), оскільки він, як відповідач у справі та поручитель основного боржника, несе солідарний обов`язок за судовим рішенням з відшкодування стягнутої суми кредитної заборгованості, проте належним чином не повідомлявся судом про розгляд справи, не був присутнім у суді під час розгляду справи та не отримував копій судових рішень, фактично був позбавлений можливості належним чином реалізувати процесуальні права щодо доведення своїх аргументів і подання доказів на спростування вимог банку про покладення на нього солідарної відповідальності за невиконання кредитного зобов`язання, в тому числі довести суду свої аргументи щодо припинення поруки. При цьому жодна із сторін під час розгляду справи, як судом першої інстанції, так і при перегляді судового рішення в апеляційному і касаційному порядку не посилались на припинення зобов`язань, які виникли з договору поруки ОСОБА_2 ,

і такі обставини судами не перевірялись і не встановлювались.

За установлених у цій справі конкретних обставин та з урахуванням дискреційних повноважень апеляційного суду щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, а також, що апеляційний суд врахував вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 01 грудня 2021 року, якою скасована попередня ухвала про поновлення строку на апеляційне оскарження, а також встановив причини пропуску процесуального строку, які відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України є підставою для його поновлення, Верховний Суд не вбачає підстав для скасування ухвали Київського апеляційного суду від 18 липня 2022 року (про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження) та направлення справи до апеляційного суду для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Суд касаційної інстанції не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «УкрСиббанк» залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Д. Д. Луспеник

Р. А. Лідовець