Справа № 367/4504/22
Провадження №2/367/2850/2023
22 лютого 2023 року місто Ірпінь
Ірпінський міський суд Київської області
у складі головуючого судді Одарюк М.П.,
за участю секретаря судового засідання Довгополої І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження в місті Ірпінь справу №367/4504/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
Зміст позовних вимог, пояснення сторін.
28 жовтня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить суд визнати відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 02 червня 2021 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02 червня 2021 року. Пунктом 4.7. вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири передбачено, що продавець зобов`язується зобов`язати всіх зареєстрованих у квартирі осіб знятися з реєстраційного обліку до 31 грудня 2021 року. Проте, станом на 24 жовтня 2022 року в квартирі досі значиться зареєстрованим член сім`ї колишньої власниці квартири ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповіддю Бучанської міської ради на адвокатський запит від 16 вересня 2022 року № 12.1-08/2/3391.
Відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї Позивачки та не проживає вищезазначеній квартирі, проте ОСОБА_1 вимушена сплачувати за нього квартплату та комунальні платежі, що покладає на неї додатковий фінансовий тягар. Оскільки будь-якого зв`язку з ОСОБА_2 позивач не має та його місцезнаходження їй невідоме, цей спір неможливо вирішити в позасудовому порядку, тому позивач змушена звернутися до суду з відповідним позовом.
Сторони в судове засідання не з`явились.
Представник позивача надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.
Відповідно до поштового повідомлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів, яке направлялось за місцезнаходженням відповідача, останнім не отримано. Поштове відправлення повернулось на адресу суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».
У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.
За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною 8 статті 178, статтею 181 ЦПК України.
Суд, згідно вимогам частини 4 статті 223 та статей 280, 281 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала і представник позивача по справі.
Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
Судовим розглядом встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі продажу від 02 червня 2022 року, посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В., та зареєстрованого в реєстрі за №982 належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8-11).
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповіддю на запит Бучанської міської ради вих. №12.1-08/2/3391 від 16 вересня 2022 року (а.с. 19).
На момент укладення договору купівлі-продажу відповідач не проживав за місцем реєстрації та відповідно до умов вказаного договору продавець повинна була забезпечити зняття всіх зареєстрованих у квартирі осіб з реєстраційного обліку.
Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в частині 3 статті 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.
Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (стаття 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (стаття 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (стаття 72 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України).
Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
За положеннями частини 1 статті 317 та частини 1 статті 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном і він реалізує їх на власний розсуд.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.
Права власника квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів його сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина власника квартири, їхні діти та батьки, а також інші особи.
За змістом частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Позивач у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з ним одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Реєстрація місця проживання відповідача в квартирі обмежує право позивача у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном.
Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а вказане рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
При таких даних позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.
Під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати.
У зв`язку з задоволенням позову на підставі вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів солідарно на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.
Керуючись статтями 12, 13, 77, 81, 141, 206, 258, 259, 263-257, 268, 280 ЦПК України, статтями 116, 157 ЖК України, суд
Позовні вимоги - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житлом, - квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя М.П. Одарюк