ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2023 року м.Суми

Справа №577/3908/20

Номер провадження 22-ц/816/212/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа підприємець ОСОБА_2 ,

розглянувши у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2022 року в складі судді Ярмак О.М., постановленого в м. Конотоп, повний текст судового рішення складено 26 листопада 2022 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у жовтні 2020 року, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату в натуральній формі за період роботи: з 01.06.2019 по 30.06.2019 в сумі 3381 грн. 00 коп., з 01.07.2019 по 22.07.2019 в сумі 3341,57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 63630 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати в сумі 158,52 грн.

Свої вимоги обґрунтував тим, що з 22.03.2019 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді водія. 22.07.2019 року його було звільнено на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, проте остаточного та повного розрахунку з ним проведено не було.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01 червня 2019 року до 22 липня 2019 року в розмірі 6 722 грн 57 коп (шість тисяч сімсот двадцять дві грн 57 коп.) без утримання податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 липня 2019 року до 05 жовтня 2020 року в розмірі 10 000 грн 00 коп. (десять тисяч грн 00 коп) з подальшим утримання податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період з 01 червня 2019 року до 05 жовтня 2020 року в розмірі 127 грн 61 коп (сто двадцять сім грн 61 коп).

В іншій частині у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , - відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 3 706 грн 78 коп (три тисячі сімсот шість грн 78 коп.).

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у прибуток держави судовий збір в розмірі 201 грн 79 коп (двісті одна грн 79 коп.).

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць в розмірі 3 361 грн 29 грн (три тисячі триста шістдесят одна грн 29 коп).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу ОСОБА_1 у день звільнення 22 липня 2019 року, в порушення ст. 116 КЗпП України, відповідачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 не була виплачена заробітна плата за період з 01 червня 2019 року до 22 липня 2019 року в розмірі 6 722 грн 57 коп., зокрема, за період з 01 червня 2019 року до 30 червня 2019 року в розмірі 3 381 грн 00 коп. та за період з 01 липня 2019 року до 22 липня 2019 року в розмірі 3 341 грн 57 коп. (з урахуванням утриманих податків та обов`язкових платежів). В зв`язку з невиплатою позивачеві заробітної плати з відповідача підлягає також стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Проте, врахувавши пропорційність та справедливий і розумний баланс між інтересами працівника і роботодавця, наявної диспропорції сум невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, що підлягають стягненню, суд прийшов до висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 10 000 грн. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення в частині розміру стягнутого на його користь з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та розміру понесених ним витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи та ухвалити в цій частині нове про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22 липня 2019 року до 05 жовтня 2020 року в розмірі 63630 грн 00 коп. з подальшим утримання податків та обов`язкових платежів та 15444 грн. 90 коп. судових витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи.

Доводи скарги мотивує тим, що ст. 117 КЗпП України не передбачено можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому зменшення його розміру є неприпустимим. Зазначає, що судом не з`ясовано питання щодо того, чи має відповідач найманих працівників та яким чином можуть бути порушені їх права. Вказує, що твердження суду про його свідому бездіяльність не відповідає дійсності та не є доведеним та є суб`єктивним баченням суду. Вказує, що істотний строк невиплати йому заробітної плати вказує на небажання відповідача виконувати свої обов`язки перед позивачем. Крім того, з питань невиплати заборгованості він звертався до Конотопського міського голови. Вказує, що відповідачем не виплачено йому заробітну плату протягом двох років. Вказує, що судом вказана справа розглядалась з порушенням строків її розгляду. Крім того, ним було оскаржено заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 03 червня 2021 року та сплачено судовий збір за апеляційний перегляд справи. Проте, оскільки справа в суді апеляційної інстанції так і не розглядалася, то сплачений ним судовий збір підлягає поверненню.

Від відповідача до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В зв`язку з тим, що рішення суду оскаржується лише в частині стягнутого з відповідача розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та розподілу понесених стороною судових витрат по проведенню судової почеркознавчої експертизи, а в іншій частині сторонами не оскаржується, то відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в не оскарженій частині апеляційним судом не переглядається.

Колегія суддів звертає увагу, що в оскарженій частині судового рішення, що переглядається апеляційним судом, позовні вимоги заявлено в межах строків встановлених ст. 233 КЗпП України.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 22 березня 2019 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду водія (згідно п. 2.1. розділу 2 договору) (а.с. 4-5).

Як вбачається з п. 8 розділу 8 вказаного договору, він був укладений на невизначений строк (а.с. 4).

З трудової книжки позивача вбачається. що він був прийнятий на роботу водієм до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з 22 березня 2019 року відповідно до наказу № 1-к від 21 березня 2019 року (а.с.7).

Згідно п.п. 3.1, 3.2 розділу 3 трудового договору № 1 від 22 березня 2019 року, оплата праці здійснюється роботодавцем згідно зі штатним розкладом. Виплата заробітної плати проводиться в національній валюті два рази на місяць: до 23 числа за відпрацьовану першу половину місяця, до 7 числа наступного місяця за відпрацьовану другу половину місяця (а.с. 4).

Пунктом 10.1 розділу 10 вищевказаного трудового договору передбачено, що договір може бути розірваний за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 4).

Як вбачається з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 із заробітною платою 4 200 грн (а.с. 11).

Згідно записів трудової книжки позивача, ОСОБА_1 був звільнений фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 22 липня 2019 року за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідно до наказу № 3-к від 22 липня 2019 року (а.с.6-7).

Для підтвердження факту виплати ОСОБА_1 заробітної плати за червень та липень 2019 року, відповідачем були надані відомості на виплату грошей за червень 2019 року, відповідно до яких ОСОБА_1 21 червня 2019 року було виплачено 1 690 грн 50 коп (а.с. 112,171 т. 1), 05 липня 2019 року - 1 690 грн 50 коп (а.с. 112, 172 т. 2) та відомість на виплату грошей за липень 2019 року, відповідно до якої 22 липня 2019 року ОСОБА_1 було виплачено 3 341 грн 57 коп (а.с. 113, 173 т. 1).

Відповідно до висновку експертів № 3075/3076/884-887 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі № 577/3908/20 від 06 травня 2022 року, підпис від імені ОСОБА_1 у відомості на виплату грошей фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за червень 2019 року від 21 червня 2019 року (за період з 01 червня 2019 року до 15 червня 2019 року), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 у відомості на виплату грошей фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за червень 2019 року від 05 липня 2019 року (за період з 15 червня 2019 року до 30 червня 2019 року), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_1 у відомості на виплату грошей фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за липень 2019 року від 22 липня 2019 року (за період з 01 липня 2019 року до 22 липня 2019 року), виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (а.с. 206-222 т. 1).

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

З викладеного вбачається, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Таким чином, встановивши, що відповідачем не було проведено з позивачем остаточного розрахунку при звільненні суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно наявності підстав для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за час розрахунку при звільнені.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Посилання відповідача на те, що ст. 117 КЗпП України не передбачено можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому зменшення його розміру є неприпустимим колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вказана стаття передбачає з одного боку відповідальність роботодавця за несвоєчасну виплату працівнику заробітної плати, а з іншого боку спрямована на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, а тому при її застосуванні необхідно дотримуватися чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Велика Палата Верховного Суду, в тому числі у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Колегія суддів звертає увагу, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Позивач у своїй апеляційній скарзі посилався на те, що висновки суду про його свідому бездіяльність не відповідають дійсності та не є доведеним й є суб`єктивним баченням суду. Проте доказів того, що для звернення до суду в найкоротший строк з даним позовом, після його звільнення та не проведення з ним повного розрахунку йому перешкоджали об`єктивні обставини позивач до суду не надав, натомість фактично звернувся до суду лише у жовтні 2020 року, тобто більш ніж через рік після його звільнення та невиплати йому заробітної плати, обставини що перешкоджали йому звернутися до суду не вказав. Вказані обставини свідчать про свідоме затягування позивачем часу для звернення до суду з відповідним позовом з метою штучного збільшення періоду відповідальності відповідача.

Оцінюючи, істотний строк невиплати позивачеві заробітної плати, колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що у відповідача були наявні відповідні відомості про виплату заробітної плати в тому числі і позивачу у спірні періоди, підписані позивачем, а тому останній на підставі вищевказаних документів мав обґрунтовані підстави вважати про відсутність заборгованості із виплати заробітної плати позивачу. Доказів того, що відповідачу було завідомо відомо, що вказані відомості містять підроблений підпис матеріали цивільної справи не містять, а тому обставина невиплати позивачу заборгованості із заробітної плати не вказує на небажання відповідача виконувати свої обов`язки перед позивачем.

Доводи позивача викладені ним в його апеляційній скарзі відносно того, що судом не з`ясовано питання щодо того, чи має відповідач найманих працівників та яким чином можуть бути порушені їх права колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що встановлення вказаного питання не має правового значення для правильного вирішення спору на момент ухвалення оскаржуваного рішення.

Також, колегія суддів зазначає, що порушення судом першої інстанції процесуальних строків розгляду справи не вплинуло на правильність її вирішення по суті предмету позовних вимог..

З огляду на викладене, колегія суддів, перевіривши всі обставини справи погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру визначеного ним середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до ч. 4 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

Згідно з ч. 6-8 ст. 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів цивільної справи вбачається, що позивачем було сплачено за проведення судової почеркознавчої експертизи 15444,90 грн.

Відповідно до частин 2, 9 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Разом з тим, ухвалюючи рішення в частині розподілу витрат на проведення судової експертизи суд першої інстанції не звернув увагу на те, що фактично на підставі вказаного доказу позовні вимоги були визнані обґрунтованими і доведено, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, тому їх було задоволено. Проте часткове задоволення позову відбулось на не на підставі того, що частина заявлених вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні була визнана судом необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а з підстав того, що суд дійшов висновку про наявність підстав для її зменшення, з огляду на що колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для її повного відшкодування позивачу за рахунок відповідача.

Відповідно до статей 374, 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розподілу судових витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній в оскарженій частині апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 листопада 2022 року в частині розміру стягнутих з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судових витрат за проведення судової почеркознавчої експертизи змінити, виклавши абз.5 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в розмірі 15444 грн 90 коп.

В іншій оскарженій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий - С. С. Ткачук

Судді: О. Ю. Кононенко

О. І. Собина