23.03.2023 Провадження по справі № 2/940/49/23
Справа № 940/928/22
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 березня 2023 року Тетіївський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді : Косович Т.П.

при секретарі: Козуб І.С.

за участю адвоката: Коломійця М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тетієві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» про поновлення на роботі,

встановив:

26.09.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить поновити його на роботі на посаді помічника юриста Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд».

Свої вимоги мотивує тим, що 18.07.2022 року наказом голови Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» № 2 його було прийнято на роботу на посаду помічника юриста Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» з 19 липня 2022 року з посадовим окладом 6500 гривень на місяць.

Наказом № 9 (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 05.09.2022 року його було звільнено із із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що він був повідомлений письмово листом № (9)09/22 від 06.09.2022 року за підписом голови Райагробуд (голови комісії з реорганізації) Демцюри Ю.М., в якому, зокрема, йому було рекомендовано звернутись до адміністрації підприємства для внесення запису про звільнення в трудову книжку та отримання наказу про звільнення під підпис.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем було порушено порядок його звільнення на підставі скорочення штату працівників його не було попереджено про звільнення відповідно до закону та не запропоновано усі наявні вакантні посади. Крім того, рішення про його звільнення було прийняте неправомочними зборами Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» без повідомлення членів трудового колективу, а тому не може бути правомірним (позовна заява а.с. 23-27).

07.11.2022 року представником відповідача ОСОБА_2 до суду надано відзив на позовну заяву, в якому Тетіївське районне підприємство по будівництву «Райагробуд» позовних вимог ОСОБА_1 не визнає та просить суд в їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що 05.09.2022 року комісією з реорганізації колективного підприємства Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» у зв`язку з реорганізацією, з метою недопущення збитків підприємству, оскільки останнє жодної господарської діяльності не веде, вирішено скоротити штат працівників та розірвати трудові договори, звільнивши з роботи, в тому числі і позивача. За загальними правилами лише власник чи уповноважений ним орган має право визначати чисельність, штат і структуру підприємства чи відокремленого підрозділу, а позивач не довів належними та допустимими доказами того, що йому відповідачем не запропоновано будь якої іншої роботи, а також того, що в структурі підприємства була наявна робота, яку він міг би виконувати за його професією чи спеціальністю або будь яка інші робота, які він міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (а.с. 62-64).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» Коломієць М.О. позовних вимог не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відзвиві на позов.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 18.07.2022 року наказом голови Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» № 2 ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду помічника юриста Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» з 19 липня 2022 року з посадовим окладом 6500 гривень на місяць (а.с. 28).

Загальними зборами членів Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» від 30.07.2022 року було вирішено з метою приведення у відповідність національного законодавства України організаційно-правової форми підприємства, для подальшого нормального його функціонування в реаліях сьогодення, реорганізувати колективне підприємство Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» у товариство з обмеженою відповідальністю «Райагробуд» (копія протоколу загальних зборів № 01/22 а.с. 65-69).

05.09.2022 року комісією з реорганізації колективного підприємства Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» у зв`язку з реорганізацією, з метою недопущення збитків підприємству, оскільки останнє жодної господарської діяльності не веде, вирішено скоротити штат працівників та розірвати трудові договори, звільнивши з роботи, в тому числі і позивача (копія протоколу комісії № 01/22 а.с. 70-73).

Наказом № 9 (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 05.09.2022 року ОСОБА_1 було звільнено із із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, про що він був повідомлений письмово листом № (9)09/22 від 06.09.2022 року за підписом голови Райагробуд (голови комісії з реорганізації) Демцюри Ю.М., в якому, зокрема, йому було рекомендовано звернутись до адміністрації підприємства для внесення запису про звільнення в трудову книжку та отримання наказу про звільнення під підпис (а.с. 33, 34).

Наказом голови Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» № 1К від 05.09.2022 року затверджено та введено в дію з 05.09.2022 року новий штатний розпис підприємства, який в своєму складі має лише одну посаду голова підприємства (а.с. 74-75).

Статтями 1 та 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 Контитуції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема правовий захист від незаконного звільнення (стаття 5-1 КЗпП України).

Згідно із статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у підпунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Про наступне звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємства, установи, організації, скороченням чисельності або штату працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Персональне попередження необхідно не тільки для забезпечення організації вивільнення працівників, а й для освідомлення працівником свого майбутнього становища щодо забезпечення роботою та джерелами для життя і можливого пошуку працівником іншої роботи самостійно. Під персональним попередженням про майбутнє звільнення слід розуміти не лише повідомлення, а достовірне отримання працівником такої інформації (постанова Верховного Суду від 09.02.2023 року у справі № 686/5292/21, провадження № 61-721св22).

До закінчення двомісячного строку з дня попередження звільнення працівника з власної ініціативи роботодавця без його згоди не допускається.

Водночас, якщо сам працівник виявить бажання звільнитися раніше, ніж закінчиться зазначений строк попередження про звільнення, роботодавець може здійснити звільнення у строк, про який просить працівник. У цьому разі працівник повинен подати заяву роботодавцю з проханням скоротити строк попередження про звільнення та зазначити дату, з якої він бажає бути звільненим. Тоді у трудовій книжці робиться запис про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Таких висновків дійшов Верховний Суд, зокрема, у постанові від 03.06.2020 року у справі № 757/32634/16-ц, провадження № 61-37003св18 та у постанові від 13.12.2022 року у справі № 608/2424/20, провадження № 61-4237св22.

У постанові від 21 травня 2014 року у справі № 6-33цс14 Верховний Суд України вказав, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 08 травня 2019 року (справа № 757/13677/17-ц), від 09 жовтня 2019 року (справа № 479/568/17), від 01 липня 2020 року (справа № 463/602/18) звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, у тому числі шляхом зміни дати звільнення працівника, а відтак, встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 9 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04.02.94 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Таким чином у справах про поновлення на роботі, в яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Таких висновків дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 22 березня 2017 року в справі № 6-3135 цс16 та від 17 лютого 2022 року у справі № 608/1224/20, провадження № 61-10450св21.

При цьому розгляд та вирішення трудових спорів повинні спрямовуватися на охорону конституційного права кожного на працю (Постанова Верховного Суду від 23.01.2018 в справі № 273/212/16-ц).

Як встановлено судом, а саме із протоколу загальних зборів членів Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» від 30.07.2022 року та штатного розпису Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд», який затверджено та введено в дію з 05.09.2022 року, в Тетіївському районному підприємстві по будівництву «Райагробуд» дійсно розпочалася реорганізація підприємства та відбулося скорочення штату працівників, зокрема зі штату апарату було виключено всі посади (професії), окрім голови підприємства з місячним фондом заробітної плати 6700 грн.

Проте при звільненні позивача із займаної посадина підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем не було виконано вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо його персонального попередження про наступне вивільнення не пізніше як за два місяці, чим було допущено порушення його трудових прав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, що і не заперечувалось представником відповідача, звільнення ОСОБА_1 , а саме винесення наказу№ 9 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) мало місце 05.09.2022 року, тобто в один день із прийняттям рішення комісією з реорганізації колективного підприємства Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» про скорочення штату працівників, таким чином жодного письмового попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 за два місяці не вручалося.

Суд забезпечив можливість сторонам доводити свої вимоги та заперечення у відкритому змагальному процесі.

Проте відповідачем не надано доказів на підтвердження виконання вимог законодавства щодо порядку вивільнення працівників, які б давали підстави для звільнення позивача напідставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких умов суд вважає, що при звільненні позивача з посади помічника юриста Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» напідставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП відповідачем було порушено встановлений законом порядок такого звільнення, з огляду на що таке звільнення є незаконним, а тому ОСОБА_1 у відповідності ст. 235 КЗпП України підлягає поновленню на попередній роботі відповідно з 06.09.2022 року, оскільки відповідно п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. N 58, днем звільнення вважається останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем.

Разом з цим, доводи позивача про те, що при його звільненні не було виконано вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо його працевлаштування, а саме не запропоновано іншої наявної на підприємстві роботи, тобто вакантної посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, суд вважає безпідставними.

Так, як вбачається із матеріалів справи, після змін в організації виробництва та скорочення штату Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» в підприємстві зі штату апарату було виключено всі посади (професії), окрім голови підприємства. Таким чином будь якої вакантної посади, яку можна було б запропонувати позивачу на виконання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України судом не встановлено.

Обов`язок власника або уповноваженого ним органу пропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві у випадку відсутності можливості запропонувати працівнику іншу роботу не позбавляє роботодавця права звільнити його.Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 01.04.2020 року у справі №578/62/18.

Більше того, суд зауважує, що обов`язок власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівнику іншу роботу не є безумовним, такому обов`язку кореспондує фактична можливість пропонування роботи за відповідною професією чи спеціальністю, яку вивільнюваний працівник може виконувати в силу освіти, спеціальності, професії, а не будь-якої роботи, яка наявна на підприємстві.

Також суд вважає безпідставними посилання позивача на те, рішення про його звільнення було прийняте неправомочними зборами Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» без повідомлення членів трудового колективу, а тому є неправомірним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що протокол комісії № 01/22 з реорганізації колективного підприємства Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» від 05.09.2022 року є недійний чи визнаний незаконним.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

У контексті вищенаведеного суд вважає наведене обґрунтування даного рішення достатнім.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, ст.ст. 40, 49-2, 235 КЗпП України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд» про поновлення на роботі задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на роботі на посаді помічника юриста Тетіївського районного підприємства по будівництву «Райагробуд», , з 06 вересня 2022 року.

Рішення допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного рішення: 29 березня 2023 року.

Суддя: Т.П.Косович