Ухвала

Іменем України

13 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 756/15135/13-ц

провадження № 61-1357ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення депозитного вкладу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення депозитного вкладу.

Позов мотивований тим, що 10 вересня 2008 року ОСОБА_1 та Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі завідуючого ТВБВ 100200326 філії - Харківського обласного ВАТ «Ощадбанк» ОСОБА_2, уклали договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи.

На виконання пункту 1.1 цього договору позивач вніс, а банк прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_1 кошти у сумі 200 000,00 дол. США строком на 1 місяць, тобто до 10 жовтня 2008 року. Факт внесення позивачем вказаної суми на депозитний рахунок підтверджується квитанцією від 10 вересня 2008 року № 1.

10 жовтня 2008 року позивач ці кошти не забрав і за домовленістю з банком отримував відсотки за депозит до 10 січня 2009 року.

21 січня 2009 року позивач додатково вніс 50 000,00 дол. США на депозитний рахунок, про що отримав меморіальний ордер на 250 000,00 дол. США за депозитним договором № 51095 із врахуванням попередньо внесеної суми.

Позивач зазначав, що відповідно до пункту 4.1.4 депозитного договору банк зобов`язаний забезпечити повернення депозиту та виплату нарахованих процентів, обумовлених в пункті 1.2 депозитного договору, шляхом видачі готівкою. Відповідно до пункту 1.2 депозитного договору процентна ставка за депозитом встановлюється в розмірі 5 відсотків річних.

16 березня 2009 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення грошових коштів, розміщених ним на підставі договору № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті від 10 вересня 2008 року, але працівники банку відмовились видавати депозит, мотивуючи тим, що завідуючої відділенням - ОСОБА_2 на робочому місці немає і видати депозитний вклад позивача неможливо.

З того часу і до дня подачі позову, позивач неодноразово усно і письмово звертався до відповідача з проханням повернути його депозитний вклад. Проте працівники банку кожного разу відмовлялися добровільно повертати депозит, посилаючись на різні обставини.

Також позивач зазначав, що 01 вересня 2013 року представник позивача направив на ім`я відповідача адвокатську вимогу, в якій просив в добровільному порядку повернути депозитний вклад і нараховані відсотки за ним позивачу, однак у відповіді від 10 вересня 2013 року відповідач черговий раз відмовився повертати депозит і відсотки за ним, мотивуючи свою відповідь тим, що на даний час розглядається кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 і за таких обставин задовольнити вимогу представника позивача не виявляється можливим.

Позивач збільшив позовні вимоги та зазначив, що відмова відповідача ще у 2009 році добровільно видати депозитний вклад і відсотки за ним завдало йому також і моральної шкоди, оскільки у нього різко змінився нормальний ритм життя, він пережив стрес, дізнавшись що відповідач здійснював шахрайські дії з його коштами, що призвело до погіршення здоров`я, погіршення умов проживання, постійних додаткових витрат часу та коштів на поїздки до Харкова на судові засідання. Вказані події й по сьогоднішній день супроводжуються переживаннями і стресами, постійно тримають позивача у нервовому стані, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір завданої йому моральної шкоди позивач оцінив у 250 000,00 грн.

Позивач просив суд стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на свою користь 349 828,76 дол. США та 3 295 294,30 грн, у тому числі: сума депозитного вкладу у розмірі 250 000,00 дол. США; заборгованість за процентами за договором за час дії та прострочення вкладу у розмірі 99 828,76 дол. США; 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 59 547,99 дол. США, що еквівалентно 1 647 647,15 грн відповідно до курсу НБУ станом на 16 січня 2017 року; пеня за порушення умов договору (прострочення надання фінансових послуг) у розмірі 59 547,99 дол. США, що еквівалентно 1 647 647,15 грн відповідно до курсу НБУ станом на 16 січня 2017 року; стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 250 000,00 грн.

Рішенням від 07 березня 2018 року Оболонський районний суд м. Києва позов задовольнив частково.

Стягнув з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму вкладу із заборгованістю за процентами за договором у сумі 349 828,76 дол. США, 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання та пені за порушення умов договору (прострочення надання фінансових послуг) у розмірі 3 295 294,30 грн.

Стягнув з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн та судовий збір у сумі 1 600,00 грн.

Постановою від 19 січня 2023 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ПАТ «Державний ощадний банк України» задовольнив частково.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року в частині стягнення пені за порушення умов договору (прострочення надання фінансових послуг) у розмірі 59 547,90 дол. США, що еквівалентно 1 647 647,15 грн скасував та постановив в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені за порушення умов договору відмовив.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року в частині стягнення процентів за договором змінив, зменшивши розмір процентів з 99 828,76 дол. США до 2 260,50 дол. США.

Виклав абзац другий резолютивної частини рішення у наступній редакції:

Стягнув з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 суму вкладу із заборгованістю із договірними процентами у розмірі 252 260,50 дол. США та 3 % річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 1 647 647,15 грн.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року скасував в частині стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1 600,00 грн.

У решті рішення Оболонського районного суду міста Києва від 07 березня 2018 року залишив без змін.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду у січні 2023 року, Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») просило скасувати рішення суду першої інстанції і постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Підставою касаційного оскарження АТ «Державний ощадний банк України» зазначало неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування статей 1058, 1059 ЦК України, статей 82, 95 ЦПК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Суди встановили, що 10 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі зав. ТВБВ 100200326 філії - Харківського обласного ВАТ «Ощадбанк» ОСОБА_2 уклали договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи.

На виконання пункту 1.1. цього договору позивач вніс, а банк прийняв на депозитний рахунок № НОМЕР_1 кошти у сумі 200 000,00 дол. США строком на 1 місяць, тобто до 10 жовтня 2008 року. Факт внесення позивачем вказаної суми на депозитний рахунок підтверджується квитанцією від 10 вересня 2008 року № 1.

Відповідно до пункту 2.7 депозитного договору після настання строку повернення, вказаного у пункті 1.1., депозит підлягає перерахуванню на рахунок, вказаний у пункті 4.1.4 Договору, у разі відсутності такого рахунку - продовжує зберігатися на рахунку (депозитному) без подальшого нарахування процентів до моменту вилучення вкладником депозиту. 10 жовтня 2008 року позивач вказані кошти не забрав і за домовленістю з банком отримував відсотки за депозитом до 10 січня 2009 року.

Суди встановили, що 21 січня 2009 року позивач вніс додатково 50 000,00 дол. США на вказаний депозитний рахунок, про що отримав меморіальний ордер на 250 000,00 дол. США за депозитним договором № 51095 із врахуванням попередньо внесеної суми.

Згідно із пунктом 2.5. додаткові кошти на депозитний рахунок не зараховуються в період дії договору, однак 21 січня 2009 року строк договору закінчився, при цьому договір не вважається припиненим та депозитний рахунок не був закритий, враховуючи пункт 8.2. депозитного договору, так як позивач всієї суми депозиту не забрав, крім того договором передбачено можливість пролонгації строку договору за згодою сторін (в даному випадку підтвердженням згоди сторін є меморіальний ордер про зарахування коштів на депозитний рахунок).

Пункт 4.1.4 депозитного договору передбачав, що банк зобов`язаний забезпечити повернення депозиту та виплату нарахованих процентів, обумовлених в пункті 1.2 депозитного договору, шляхом видачі готівкою.

У пунктах 8.1., 8.2. розділу 8 депозитного договору, договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за договором. Договір вважається припиненим і рахунок закривається з моменту виплати банком вкладнику всієї суми депозиту та нарахованих процентів за ним.

16 березня 2009 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття депозиту, але працівники банку відмовилися видавати депозит, мотивуючи тим, що завідуючої відділенням ОСОБА_2 на робочому місці немає і видати депозитний вклад позивача не виявляється можливим.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути його депозитний вклад, проте працівники банку кожного разу відмовлялися добровільно повертати депозит, посилаючись на різні обставини.

01 вересня 2013 року представник позивача направив на ім`я відповідача адвокатську вимогу, в якій просив в добровільному порядку повернути депозитний вклад позивача і нараховані відсотки за ним, однак у відповіді від 10 вересня 2013 року відповідач відмовився повертати депозит і відсотки за ним, мотивуючи свою відмову тим, що на даний час розглядається кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_2 і за таких обставин задовольнити вимогу представника позивача неможливо.

Суди встановили, що договір № 51095 на вклад «Депозитний ощадного банку» в іноземній валюті для фізичної особи від 10 вересня 2008 року та меморіальний ордер від 21 січня 2009 року підписано уповноваженою особою філії «Ощадбанку» ОСОБА_2, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 29 травня 2009 року № 4653, проведеної в рамках кримінальної справи № 24090017 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 191, частиною першою статті 366, частиною другою статті 366, частиною першою статті 200, частиною другою статті 200 Кримінального кодексу України.

Задовольняючи позов в частині стягнення з ПАТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 349 828,76 дол. США та 3 295 294,30 грн, а також моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн, суд першої інстанції керувався доведеністю та обґрунтованістю цих вимог.

Скасовуючи рішення місцевого суду в частині стягнення пені за порушення умов договору (прострочення надання фінансових послуг) та відмовляючи у позові в ці частині, суд апеляційної інстанції керувався тим, що укладений між сторонами депозитний договір № 51095 є припиненим з 19 березня 2009 року у зв`язку із поданням позивачем заяви про повернення коштів від 16 березня 2009 року, отже за таких обставин відсутні підстави для стягнення неустойки (пені) за порушення прав споживачів банківських послуг на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки у зв`язку припиненням дії депозитного договору № 51095, припинено правовідносини за цим договором.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення процентів з 99 828,76 дол. США до 2 260,50 дол. США , суд апеляційної інстанції керувався тим, що місцевий суд помилився у періоді, за який належить стягнути проценти.

Так, згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

У частині третій статті 1060 ЦК України зазначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

З огляду на частини першу та шосту статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Отже, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 718/2903/19 (провадження № 61-20521св21).

Встановивши факт укладення між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» 10 вересня 2008 року депозитного договору, за умовами якого банк зобов`язаний повернути вкладнику на його вимогу суму депозиту разом з відсотками згідно з умовами договору, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що факт шахрайства з боку уповноваженої банком на підписання договору особи не має юридичного значення і не звільняє банк від обов`язку належного виконання умов договору, укладеного між ним та позивачем, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Установивши факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог і стягнення суми вкладу у розмірі 250 000,00 дол. США з ПАТ «Державний ощадний банк України».

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

За змістом положень статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Такі висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 202/5076/19 (провадження № 61-7907св20).

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються».

Встановивши, що дія депозитного договору № 51095 припинилася 19 березня 2009 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що саме з цієї дати припинилося і право позивача на отримання від відповідача процентів згідно з умовами депозитного договору, оскільки з дати припинення договору права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України.

Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але зміст його положень дає підстави для висновку, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Тобто, цим Законом врегульовані саме договірні відносини за участі споживача як спеціального суб`єкта, яким відповідно до ст.1 цього Закону є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець прострочує виконання (надання) послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги).

Згідно з частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).

Системний аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку, що пеня, встановлена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь позивача і виключно в межах строку дії відповідного договору, тобто в межах існування споживчих правовідносин.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що після припинення дії депозитного договору між сторонами припинилися договірні правовідносини з договору банківського вкладу, а тому між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання банку зі сплати коштів (повернення вкладу і процентів) підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу береться прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення 3 % річних за несвоєчасне повернення коштів за договором банківського вкладу відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, є обґрунтованими, а розрахунок позивача відповідачем спростований не був.

Згідно із статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Суд першої та апеляційної інстанцій, повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, дійшли правильного висновку про доведеність факту заподіяння позивачу незаконними діями відповідача моральної шкоди, яка полягає у незаконній відмові банку повернути позивачу, як вкладнику, належні йому кошти, на які він правомірно розрахував та які очікував для забезпечення матеріальних потреб свого життя та життя своєї сім`ї. Таким чином, неправомірні дії відповідача безумовно викликали для позивача необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, що викликало в останнього моральні страждання та переживання.

Розмір грошового відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 10 000,00 грн судом визначений з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань ОСОБА_1 , та з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Підставою касаційного оскарження АТ «Державний ощадний банк України» зазначає неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування статей 1058, 1059 ЦК України, статей 82, 95 ЦПК України, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, постановах Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14, на яку посилається заявник, як на приклад неоднакового застосування норми права викладено, що за змістом частини першої статті 1058 ЦК України договір банківського вкладу є реальним договором, тобто вважається укладеним у разі прийняття банком від вкладника або від третьої особи на користь вкладника грошової суми. Такі дії вкладника чи третьої особи в його інтересах є необхідною умовою виникнення зобов`язання за договором банківського вкладу, згідно з яким у вкладника з`являється право вимагати від банку повернення суми вкладу та виплати відсотків на неї, а у банку - відповідні обов`язки.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті).

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджене договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Додержання письмової форми договору є обов`язковою умовою взаємовідносин між банком і вкладником (пункт 2.2 глави 2 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516).

Банк під час здійснення касових операцій має забезпечувати, зокрема, своєчасне повне оприбутковування готівки національної та іноземної валюти, що надійшла до каси банку, її зарахування на зазначені клієнтами рахунки згідно з вимогами нормативно-правових актів і належний внутрішній контроль за касовими операціями (пункт 8 розділу I Інструкції № 174).

Відповідно до пункту 1.6 статті 1 розділу IV Інструкції № 174 банк (філія) визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати касові документи, і визначає систему контролю за виконанням касових операцій.

Відтак, оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

Суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору.

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що укладаючи договір банківського вкладу, сторони дотримали його письмової форми.

У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, Верховний Суд зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Між тим, у справі № 621/192/14-ц, у якій на думку заявника установлені факти, які мають преюдиційне значення, у позові АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору недійсним відмовлено з підстав неналежного способу захисту.

При цьому, у справі № 621/192/14-ц суди встановили, представники позивача АТ «Державний ощадний банк України» не надали належних доказів, які б свідчили про наявність зловмисної домовленості представника однієї сторони ОСОБА_2 з другою стороною ОСОБА_1 або докази наміру порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 757/28231/13, на яку посилався заявник як на приклад неоднакового застосування норм права, зазначив, що з огляду на частину шосту статті 95 ЦПК України єдиним належним доказом достовірності наданих копій могло бути лише дослідження оригіналу договору купівлі-продажу кредитного портфелю та договору про відступлення права вимоги та додатків до них, зокрема за ініціативою суду.

У цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій встановили факт укладення сторонами договору банківського вкладу з внесенням позивачем грошових коштів на депозитний рахунок та відсутність доказів виконання відповідачем зобов`язання щодо їх повернення на підставі належних та допустимих доказів. Сумнівів щодо поданих копії договору та документів на підтвердження внесення коштів у суду не виникало.

Саме по собі посилання на неоднакове застосування норм права у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для цієї справи та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржені, відсутні.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про захист прав споживача фінансових послуг та стягнення депозитного вкладу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк І. М. Фаловська