06.03.2023 Справа № 363/4521/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого-судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Мацьовитій Я.В.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , третя особа - Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу в Київській області Загвоздіна Альона Миколаївна, про визнання договору недійсним,

вирішив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, у якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 21.09.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений Загвоздіною Альоною Миколаївною, приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області.

Свої вимоги мотивував тим, що договір купівлі-продажу вчинений на шкоду інтересам стягувача, внаслідок його фіктивності.

Позивач вважає, що даний договір укладений з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання, а саме 02.08.2018 року на його користь Апеляційним судом Запорізької області грошових коштів у розмірі 150 000 грн. на відшкодування матеріальної шкоди внаслідок ДТП.

В період після закінчення виконавчого провадження і пред`явленням 21.06.2019 року нового виконавчого листа на виконання, відповідач ОСОБА_2 відчужив відповідачці ОСОБА_4 належне йому на праві власності майно - будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В результаті цих дій виконати рішення про стягнення грошових коштів стало неможливо, адже у відповідача відсутнє майно, на яке можливо накласти стягнення.

При укладанні договору відповідач ОСОБА_2 не повідомив відповідача ОСОБА_4 про те, що в нього є боргові зобов`язання, а єдиним майном, на яке може бути звернуто стягнення, є спірний будинок. Також, на думку позивача, доказом фіктивності договору є те, що відповідач ОСОБА_2 , отримавши грошові кошти від продажу будинку, не погасив заборгованість за рішенням суду. ОСОБА_4 завідомо знала про наявність боргових зобов`язань ОСОБА_2 і угода за попередньою згодою сторін була фіктивною.

Фактично єдиною метою здійснення майнових дій від імені боржника є введення в оману кредиторів шляхом виведення активів боржника з метою їх збереження за заінтересованими особами від звернення стягнення за наявними грошовими зобов`язаннями боржника перед кредиторами, створення видимості належної юридичної форми відчуження майна.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив, в якому зазначив, що обґрунтування позивача щодо фіктивності правочину є хибними та бездоказовими. Також зазначив, що був вимушений продати будинок з метою погашення кредитів, оскільки мав грошові зобов`язання по поверненню кредитних коштів в банківських установах на загальну суму 260 000 грн.

Відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що при укладенні оспорюваного договору в нього був відсутній намір створити юридичні наслідки у вигляді відчуження майна. Окрім посилань на фіктивність, позивач не зазначив, які саме ознаки вказують на фіктивність договору. З цих підстав в задоволенні позову просив відмовити.

Відповідачка ОСОБА_4 в письмових поясненнях зазначила, що позиція позивача є хибною, оскільки її воєвиявлення було спрямовано безпосередньо на отримання у власність від ОСОБА_2 житлового будинку, за що нею сплачено відповідну суму грошових коштів, яка передбачена договором.

Вважає, що посилання позивача на наявність невідомих їй зобов`язань ОСОБА_2 перед позивачем, які не відображено на момент здійснення правочину у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не можуть бути підставою для визнання правочину фіктивним.

Також зазначає, що до початку війни в Україні постійно проживала у зазначеному житловому будинку та оплачувала житлово-комунальні послуги, що підтверджується виписками по належній їй банківській карті. З викладених вище підстав просила у задоволені позову відмовити.

В суді представник позивача підтримала позов з підстав викладених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Пояснив, що будинок продав вимушено через кредитні боргові зобов`язання. У спірному будинку не проживає і такий йому не належить. Після продажу будинку спочатку винаймав квартиру в Києві, на даний час проживає і працює на західній Україні. Крім того, з його доходів здійснюється відрахування в розмірі 20% на користь позивача для погашення наявної заборгованості. Просив у позові відмовити.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Встановлено, що 27 липня 2016 року заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 і стягнуто 250 000 грн. на відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП.

14.05.2019 року постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області виконавче провадження за вказаним рішенням суду закінчено згідно вимог п. 5 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку із скасуванням заочного рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.07.2016 року постановою Апеляційного суду Запорізької області від 02.08.2018 року. Цією ж постановою ДВС припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

02.08.2018 року постановою Апеляційного суду Запорізької області скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 липня 2016 року та ухвалено нове, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП. Постанова набрала законної сили з дня її прийняття.

08.11.2018 року постановою Верховного Суду залишено без змін вказану вище постанову Апеляційного суду Запорізької області та виконання цієї постанови поновлено.

27.08.2019 року на виконання постанови Апеляційного суду Запорізької області від 02.08.2018 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди спричиненої внаслідок ДТП та 27.08.2019 року відкрито виконавче провадження №336/3665/16-ц.

27.09.2019 року постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчою службою Тимченко К.І. з 01.09.2019 року звернуто стягнення на доходи ОСОБА_2 у розмірі 20% виплати загальної суми боргу в сумі 165 569 грн., оскільки той отримує дохід у ТОВ «ТК «АСТОНІШ Україна».

За твердженням відповідача останній продовжує працювати і на даний час з його доходів щомісячно здійснюється утримання в розмірі 20% на погашення заборгованості перед позивачем.

21.06.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу в Київській області Загвоздіною А.М.

Згідно п. 2 договору відчужуваний житловий будинок належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 43023702, виданого 31 серпня 2015 року Реєстраційною службою Вишгородського районного управління юстиції Київської області, зареєстрований за продавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12 серпня 2015 року, номер запису про право власності: 10979614, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 43024525 від 31 серпня 2015 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18.

Згідно зазначеного витягу житловий будинок, що продається, має загальну площу - 126, 8 кв. м, житлову площу 58,3 кв. м. Біля будинку розташовано господарські будівлі і споруди згідно відкритого розділу об`єкта нерухомого майна в ДРРП. Разом з цим будинком відчужується земельна ділянка площею 0,08 га, кадастровий номер :05:304:0238, на якій він розташований.

Відповідно п. 3 договору продаж житлового будинку за домовленістю сторін вчинено за 199 548 (сто дев`яносто дев`ять тисяч п`ятсот сорок вісім) гривень, які продавець одержав повністю від покупця до підписання цього договору. Зазначену в цьому договорі ціну продажу сторони вважають прийнятною і вигідною для себе, вона відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам не підлягає.

Згідно п. 4 договору відповідно до звіту про оцінку майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного ТОВ «Інвест-Кривбас-Експерт», ринкова вартість нерухомого майна, що відчужується за цим договором, станом на 20 червня 2019 року складає 199 548 грн.

Відповідно до п. 7 договору відсутність заборони відчуження або арешту, обтяження іпотекою, а також податкової застави щодо зазначеного у цьому Договорі житлового будинку підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отримано приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Загвоздіною А.М. 21 червня 2019 року. Відсутність сторін в переліку фізичних осіб, до яких застосовуються обмежувальні заходи (санкції) згідно ст. 4 Закону України «Про санкції» нотаріусом встановлено.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 658 ЦК України визначено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Пунктом 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, щоо саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників: свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п?ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873 цс16), від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц. від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Велика палата ВС у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід з урахуванням допустимості конкуренції підстав недійсності. За цим підходом, допускається кваліфікація фраудаторного правочину як:

-фіктивного;

-такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом;

-такого, що порушує публічний порядок.

Як фраудаторні можуть бути кваліфіковані досить різноманітні правочини. Один з видів таких правочинів - оплатний договір. Касаційний цивільний суд всказав: договором, що вчиняється на шкоду кредиторам, може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, як зазначено в постанові КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №755/17944/18, зокрема, належать:

-момент укладення договору;

-контрагент, з яким боржник учиняє оспорюваний договір (наприклад родич боржника, пасинок боржника, пов?язана чи афілійована юридична особа);

-ціна (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника; постанова КЦС ВС від 7.10.2020 у справі №755/17944/18).

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд зазначає, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду та знають заздалегідь, що він не буде виконаний, маючи протизаконну мету, як укладання особою договору купівлі-продажу із наявною заінтересованою особою з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу і тільки тоді це свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання у власність іншій особі). Саме за наявності таких обставин цей правочин буде фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Аналізуючи обставини справи і наявні в ній докази, суд доходить таких висновків.

Так, належних, допустимих і достатніх доказів того, що спірний правочин укладено з метою приховання майна відповідачем від звернення стягнення на нього, суду не надано.

Сам тільки факт укладення договору купівлі-продажу будинку відповідача через 10 місяців після ухвалення рішення суду про стягнення з нього коштів, яке набрало законної сили 02.02.2018 року, підставою для визнання його фіктивним і таким, що укладений на шкоду інтересам стягувача, бути не може.

Разом з тим, в суді стороною позивача не доведено і того, що відповідачка є заінтересованою особою і зацікавлена в укладенні фіктивного правочину, чи мала якусь спільну домовленість з відповідачем стосовно укладання фіктивного договору та не мала наміру виконувати його умови та бути власницею житлового будинку.

Не доведено в суді й ознак приховування спірного майна від звернення стягнення на нього, що пов`язанні із фіктивністю відчуження спірного будинку.

Так, доказів того, що відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати, користуватися і володіти спірним будинком суду не надано. З пояснень ОСОБА_2 судом встановлено, що той після продажу будинку проживав в м. Києві, де винаймав квартиру, а з початком війни в Україні постійно проживає і працює на західній Україні.

Зі справи не можна дійти висновку і про те, що ціна договору купівлі-продажу є заниженою або те, що грошові кошти продавцю фактично не передавалися.

Не можна зі справи встановити й того, що відповідач ухилився від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на користь позивача, оскільки з нього здійснюється систематичне відрахування грошових коштів згідно постанови державного виконавця від 27.08.2019 року.

Суд не вбачає, що в даному випадку наявні достатні ознаки, які б дозволили кваліфікувати оплатний договір відчуження будинку відповідача ОСОБА_2 , як фраудіторний і такий, що вчинено на шкоду інтересам стягувача ОСОБА_3 в розумінні згаданих вище правових висновків Верховного Суду.

Беручи до уваги викладене, достатніх ознак вчинення спірного правочину лише з метою його приховання від звернення стягнення на нього судом не встановлено.

Таким чином, підстав для визнання спірного договіру недійсним, внаслідок його фіктивності судом не встановлено, достатні обставини для цього позивачем в суді не доведено.

Отже, в задоволені позову слід відмовити за необґрунтованістю та безпідставністю, коли порушених прав позивача, які б підлягали захисту в цій справі, судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

в задоволенні позову відмовити.

Повне судове рішення складено 13 березня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП- НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 24 жовтня 1995 року Жовтневським РВ УМВС України в Запорізький області, місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП- НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , , виданий 25 жовтня 1996 року Комунарським РВ УМВС України в Запорізький області, місце проживання: АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу в Київській області Загвоздіна Альона Миколаївна, місце знаходження: 07300, Київська область, м. Вишгород, вул. Кургузова, 6-А, прим. 311, 318

Суддя