ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/106/23 Справа № 202/2074/20 Категорія 59 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна про переведення прав покупця, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він є власником 1/3 частини АДРЕСА_1 , а також, набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини даної квартири.

Зазначає, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 липня 1998 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів, АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної часткової власності йому та його батькам ОСОБА_4 , ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_4 , після його смерті відкрилася спадщина на належну йому частку спірної квартири, від отримання якої позивач відмовився на користь матері ОСОБА_5 , яка прийняла її відповідно до вимог ст.1268 ЦК України.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_5 , після її смерті відкрилася спадщина, до якої зокрема увійшло і 2/3 частини АДРЕСА_1 .

Вказує, що у встановлений законом строк, а саме, 22 червня 2011 року він звернувся до Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті матері ОСОБА_5 .

Зазначає, серед іншого, 28 лютого 2012 року ним було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповідальним розпорядженням на вклад та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові кошти.

Також спадкоємцем, який прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_5 , є його зведений брат ОСОБА_3 , який на час відкриття спадщини постійно проживав із спадкодавцем.

Зазначає, що свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири на той час ним отримано не було, оскільки нотаріусом було роз`яснено, що для його отримання необхідна присутність іншого спадкоємця. Проте з`явитись до нотаріальної контори разом з ОСОБА_3 , він не мав можливості, через постійне знаходження ОСОБА_3 в стані алкогольного сп`яніння.

Вважає, що у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 та набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини спірної квартири.

В спірній квартирі залишався проживати ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що з вересня 2008 року по серпень 2012 року перебував на тимчасовому консульському обліку у посольстві України в Бельгії, оскільки там працював, а з 2014 року проживає у ВГ Люксембург. У січні 2020 року йому стало відомо, що в квартирі проживають нові власники та в подальшому було з`ясовано, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 червня 2013 року право власності на спірну квартиру було визнано за ОСОБА_3 . Зазначене рішення оскаржено в апеляційному порядку.

З відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно йому стало відомо, що спірну квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу від 30 травня 2016 року на користь ОСОБА_2 .

Вважає, що укладенням зазначеного правочину було порушено його переважне право, як співвласника, на купівлю 1/3 частини квартири, що належала ОСОБА_3 , оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 30 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , він був власником 1/3 частини спірної квартири на підставі дійсного свідоцтва про право власності, а також, у встановленому законом порядку прийняв спадщину та набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири,

Зазначає, що в установленому законом порядку прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 та набув право на спадкове майно на 1/3 частку спірної квартири, але у зв`язку з незаконним відчуженням квартири на даний час не має можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину, у зв`язку з чим вимушений був звернутися до суду з метою захисту порушених прав та інтересів.

Враховуючи викладене просив суд: перевести на ОСОБА_1 права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу 1/3 частини АДРЕСА_1 , укладеного 30 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В.; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , право власності на спадкове майно на 1/3 частину АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , право власності на спадкове майно на 1/3 частину АДРЕСА_1 .

Витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2/3 частини АДРЕСА_1 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину АДРЕСА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті матері ОСОБА_5 , права власності на спадкове майно на 1/3 частину АДРЕСА_1 та витребування від ОСОБА_2 на його користь зазначеної квартири, оскільки ОСОБА_3 заволодів спірною квартирою незаконно та без відповідної правової підстави. Вважав, що ОСОБА_6 є власником 2/3 частки спірної квартири, які вибули з його володіння на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, тобто вибуло поза його волею, тому наявні підстави для витребування спірного майна у ОСОБА_2 . У задоволенні вимоги про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу 1/3 частки АДРЕСА_1 суд першої інстанції відмовив за безпідставністю, оскільки право власності на 1/3 частки спірної квартири за ОСОБА_3 не зареєстровано. Суд також вважав поважними причини пропуску строку звернення до суду, оскільки доводи позивача про необізнаність щодо рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року у справі №201/6164/13-ц, а саме те, що він не міг знати та не знав про його порушене право до січня 2020 року знайшли своє підтвердження під час перегляду в апеляційному порядку справи №201/6164/13-ц, та не спростовані наведеними відповідачем обставинами про обізнаність позивача.

Не погодившись з рішенням суду в частині залишення без задоволення позовної вимоги про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимоги. Вважає, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері ОСОБА_5 та набув право на спадкове майно у вигляді 1/3 частки спірної квартири. Зазначає, що укладенням договору купівлі-продажу від 30 травня 2016 року було порушено його переважне право купівлі, як співвласника майна та єдиним ефективним способом захисту його відновлення є переведення на нього прав та обов`язків покупця за вказаним договором.

Також з апеляційною скаргою звернулася ОСОБА_2 , обгрунтовуючи тим, що позивач не був власником спадкового майна, оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрував свої спадкові права, тоді як ОСОБА_2 30 травня 2016 року придбала спірне майно у ОСОБА_3 , який став його власником на підставі рішення суду від 27 червня 2013 року, яке на момент укладання правочину було чинне. Вважає, що ОСОБА_1 не має права на таке майно в порядку спадкування, а відтак і права на його витребування у ОСОБА_2 як добросовісного набувача. Вважає, що позивач пропустив строк встановлений положеннями ст.257 ЦК України та не довів, що підстави пропуску є обґрунтовані. Крім того, з вимогою про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частку спірної квартири останній звернувся передчасно, оскільки спочатку повинен був звернутися до органів реєстрації речових прав із заявою про відновлення його права в позасудовому порядку та лише після відмови у такій реєстрації звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

ОСОБА_2 подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07 липня 1998 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 07 липня 1998 року за №3/1851-98, АДРЕСА_1 (згідно Постанови Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1375-VII м. Дніпропетровськ перейменовано на м. Дніпро) належала на праві приватної спільної власності: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .

Як вбачається із вищевказаного Свідоцтва частки співвласників не визначені.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого 19 червня 2010 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №4302 від 19 червня 2010 року.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 були дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_1 .

Згідно листа Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори від 02 жовтня 2020 року за №2358/02-14 спадкова справа до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 не заводилась.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, виданого 15 квітня 2011 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №476 від 15 квітня 2011 року.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є сини: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до спадкової справи №563/2011, заведеної 22 червня 2011 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 подано заяву про прийняття спадщини після її смерті ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 був зареєстрований на день смерті матері за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 28 лютого 2012 року державним нотаріусом Шостої Дніпровської державної нотаріальної контори Леон І.О., зареєстровано в реєстрі за №5-216, спадкоємцями зазначеному в свідоцтві майна ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 є її сини: ОСОБА_1 , в частці; ОСОБА_3 , в частці. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з права на грошові кошти з відсотками, компенсаціями та індексація, відділення №84 Дніпровського ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» на пенсійному картковому рахунку НОМЕР_1 від 15 квітня 2008 року та на пенсійному картковому рахунку НОМЕР_2 від 24 липня 2009 року, що належали померлій, на підставі довідки, виданої ПАТ КБ «ПриватБанк» 27 лютого 2012 року за №30.1.0.0.20111223/1100. Свідоцтво про право на спадщину видане на частку вказаного вище спадкового майна видано ОСОБА_1 .

Постановою державного нотаріуса Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Карловою Т.Г. від 20 листопада 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку АДРЕСА_1 , що залишилася після смерті його матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із відсутністю цього майна у складі спадщини, яка залишилася після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року у справі №201/6164/13-ц за позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 задоволено: встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті її чоловіка ОСОБА_4 на його 1/3 частку нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 ; встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті його матері ОСОБА_5 її 2/3 часток нерухомого майна АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно - 2/3 частини АДРЕСА_1 , яка розташована на 3 поверху п`ятиповерхового будинку літ.А-5, та складається з: 1- коридор площею 6,1 кв. м., 2 - кладова площею1,2 кв.м., 3- туалет площею 1,1 кв.м., 4 - ванна площею 2,1 кв.м., 5- кухня площею 6,0 кв.м., 6 - житлова площею 10,7 кв.м., 7 - житлова площею 17,5 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., загальною площею 45,5 кв.м., житловою 28,2 кв.м., допоміжна 16,5 кв.м., площа літніх приміщень 0,8 кв.м.; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 в порядку набувальної давності.

Договором купівлі продажу квартири від 30 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Швецовою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №850, ОСОБА_3 (Продавець) передав у власність ОСОБА_2 (Покупець) квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до п.1 Договору, квартира належить Продавцю, ОСОБА_3 на підставі рішення Жовтневого районного суду м Дніпропетровська від 27 червня 2013 року, справа №201/6164/13-ц. Право власності на нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24 травня 2016 року за №14694733, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №60058120 від 27 травня 2016 року.

Продаж за домовленістю сторін вчинено за 147 830,00 грн. ( п.2 Договору).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про встановлення факту прийняття спадщини після його матері ОСОБА_5 , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири відмовлено. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року залишено без змін.

Зазначено, що стосується позовних вимог в частині встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті її чоловіка ОСОБА_4 його 1/3 частку нерухомого майна АДРЕСА_1 , колегія вважає, що в цій частині рішення підлягає залишенню без змін, оскільки відповідно до положень ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно положень ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (статті 1261 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України визначено, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно зі ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до вимог ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається.

Зі місту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України випливає, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до положень ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Встановивши, що ОСОБА_6 є власником 2/3 частки спірної квартири, які вибули з його володіння на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року справа №201/6164/13-ц, яке в подальшому було скасовано Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_5 , визнання права власності на спадкове майно та визнання права власності за набувальною давністю на частину АДРЕСА_1 та відмовлено у задоволенні позовних вимог в цій частині, тобто вибуло поза його волею, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/3 частину АДРЕСА_1 , а також визнання за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_5 , права власності на спадкове майно на 1/3 частину спірної квартири та відповідно витребування від ОСОБА_2 на його користь вказаного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 з приводу невідповідності рішення суду вимогам закону та наявності правових підстав для переведення прав покупця за договором купівлі-продажу від 30 травня 2016 року, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як зазначалося вище постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року скасовано в частині встановлення факту прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті матері ОСОБА_5 та визнання за останнім права власності на спадкове майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позивач не був власником спадкового майна, оскільки у встановленому законом порядку не зареєстрував свої спадкові права колегія суддів відхиляє, оскільки спірна квартира на праві приватної спільної власності належала: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 07 липня 1998 року виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження від 07 липня 1998 року за №3/1851-98 та певна частка спірної квартири, яка належала ОСОБА_1 вибула із його власності незаконно, про що свідчить постанова Дніпровського апеляційного суду від 28 липня 2020 року у справі№201/6164/13-ц.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд неодноразово зазначав, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Аргументи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо законності придбання спірної квартири за договором купівлі-продажу від 30 травня 2016 року з огляду на встановленні судом обставини та норми чинного законодавства, є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку встановленого положеннями ст.257 ЦК України колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції надана відповідна правова оцінка, з якою колегія суддів погоджується.

Наведені та інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 фактично зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Таким чином, переглядаючи справу, відповідно до вимог 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційних скарг, за наявними в справі доказами, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова