Справа № 307/3947/22
Провадження № 2/307/804/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Стецюк М.Д., секретар судового засідання Цех Г.М., за участю позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував в шлюбі з відповідачкою з 18 жовтня 2015 року до 10 березня 2021 року. Від шлюбу мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачка не проживає разом з сім`єю більше 1 року 5 місяців, покинула сім`ю, проживає окремо та не надає матеріальної допомоги на утримання сина, і взагалі не цікавиться сім`єю. 10 березня 2021 року за рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області шлюб між ним та відповідачкою розірвано. Після розірвання шлюбу, син залишився проживати разом із ним, оскільки мати веде аморальний спосіб життя та підтримує стосунки із особами, схильними до вживання алкогольних напоїв. Відповідачка не бачила сина з березня 2021 року і по теперішній час. З відповідачкою проживають окремо з липня 2020 року, спорів стосовно місця проживання дитини не виникало. Мати життям сина не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні, навіть не вітає з Днем народження. Зазначає, що на сьогоднішній день сину вже виповнилося 6 років і 5 місяців, він свою матір не пам`ятає та не має до неї ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки, жодного разу її не бачив, для нього матір`ю є його бабуся. Він разом із сином проживає у будинку батьків, які допомагають йому у вихованні сина. Крім того, сину забезпечені умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ним та відповідачкою склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, їх повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Дитині вчасно проводяться регулярні амбулаторні огляди. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту народження і по сьогоднішній день здійснює лише він сам. Мати жодної участі в житті сина не приймала та не приймає. Враховуючи викладене, просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 жовтня 2022 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання, а також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідачка своїм правом щодо подачі відзиву на позовну заяву не скористалася.

22 грудня 2022 року ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило, за таких обставин суд визнав можливим провести розгляд справи у її відсутності.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Ребар М.М. в судовому засідання позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 СК України, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

У судовому засіданні, в присутності представника служби у справах дітей, було заслухано малолітнього ОСОБА_4 , який пояснив, що проживає разом з батьком, дідусем та бабусею. Мама з ними не проживає, знаходиться за кордоном на заробітках. Мама телефонує до нього та приносила йому подарунок. Зазначив, що він любить свою маму.

Вислухавши пояснення учасників судового провадження, думку дитини, дослідивши всі матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 жовтня 2015 року, який рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 10 березня 2021 року, розірвано (а.с.11).

За час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого виконкомом Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області зазначені: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 7).

З довідки №1043 від 28 червня 2022 року виданої виконкомом Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 03 жовтня 2022 року складеного депутатом Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області Бережник Ю.М., до складу сім`ї ОСОБА_1 входить його син ОСОБА_4 . Сім`я проживає у батьківському будинку, земельної ділянки у користуванні не має, транспортних засобів у користуванні також не має. Матеріально сім`я забезпечена, син проживає з батьком. З матір`ю син не проживає, мати не навідує дитину 1 рік та 5 місяців та не цікавиться вихованням, та здоров`ям дитини. Матеріально також не забезпечує дитину. ОСОБА_1 працює сезонним робітником (а.с. 10).

Згідно характеристики виданої виконавчим комітетом Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, вбачається, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 з дня народження. Розлучений та виховує малолітнього сина. На даний час на державній роботі не працює. Проживає у будинку батьків. В громадських місцях дисциплінований, до правопорушень не схильний, шкідливих звичок не має. Зазначають, що за час проживання в селищі зарекомендував себе з позитивної сторони, має врівноважений характер. До сусідів і односельчан відноситься добре, скарги на його поведінку в селищну раду не надходили (а.с. 9).

З рішення виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області №52 «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 06 вересня 2022 року, відомо, що даним рішенням визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 16).

Довідкою № 6 виданою лікарем Дубівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини Хавачак О.О. від 03 жовтня 2022 року, підтверджується те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходиться під наглядом у даній установі з народження. За останні півтори роки хлопчик проживає разом із батьком. За медичною допомогою з дитиною звертався батько неодноразово. Мама здоров`ям дитини не цікавиться (а.с. 17).

З довідки № 95 виданої Дубівською гімназією № 2 Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області від 03жовтня 2022 року, встановлено, що ОСОБА_4 виховує батько, він приводить його до школи, постійно співпрацює та контактує з навчальним закладом. Учень добре доглянутий, охайний, постійно і відповідально відвідує школу. Мати в навчальному закладі на протязі навчання не з`являлася (а.с. 18).

Відповідно до письмових свідчень ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , підтверджується, що на протязі одного року та п`яти місяців мати ОСОБА_3 жодного разу не приходила до сина ОСОБА_4 , і не спілкувалася з ним, не цікавилася його життям та здоров`ям (а.с.12-15).

З висновку № 02-35/1063 від 13 грудня 2022 року виконавчого комітету Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 43-44).

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці .

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення,судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (пункти 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав») (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року, справа № 227/2272/18).

Верховний Суд у постанові від 06.05.2020 року, справа №753/2025/19, дійшов наступного висновку: «Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини».

Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати, як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Аналізуючи вимоги та положення вищезазначеного законодавства, а також враховуючи, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, суд визнає, що при вирішенні питань, які стосуються дитини, в тому числі і щодо позбавлення батьківських прав її батьків, в першу чергу мають бути враховані інтереси дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстави позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачки відносно сина у матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідачки є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також, ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (п.п 57, 58).

У справі «Савіни проти України» (№ 39948/06 від 18 грудня 2008 року, п.п. 47-49) Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (п. 100).

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі відсутні докази застосування до відповідачки будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування.

З наведених обставин, суд критично ставиться до викладених у позові та наданих в судовому засіданні пояснень позивача щодо нехтування відповідачкою своїми обов`язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки вони не знайшли свого документального підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Разом з тим, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки у висновку відсутні відомості, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, що не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідачки відносно сина ОСОБА_4 не відповідатиме інтересам дитини.

Докази, які були надані позивачем, суд не вважає достатніми та переконливими для застосування до відповідачки такої крайньої міри впливу, як позбавлення батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 .

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином судові витрати, зі сплати судового збору, слід покласти на позивача.

Керуючись ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Орган опіки та піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителя: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителька: АДРЕСА_3 .

Третя особа - Орган опіки та піклування Дубівської селищної ради Тячівського району Закарпатської області, адреса місцезнаходження: 90531, смт. Дубове, вул. Подольського, 46, Тячівського району, Закарпатської області, .

Повний текст рішення суду складено 16 березня 2023 року.

Суддя: М.Д.Стецюк