Житомирський апеляційний суд
Справа №288/1920/21 Головуючий у 1-й інст. Рудник М. І.
Категорія 68 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Григорусь Н.Й., Галацевич О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №288/1920/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання права власності на частку майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Рудник М.І. в смт Попільня,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом у якому з врахуванням уточнення та збільшення позовних вимог просила становити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по серпень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити поділ спільного майна подружжя, житловий будинок АДРЕСА_1 , земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га, автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаного майна. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони з 24 червня 1989 року по 23 листопада 2007 року перебували в зареєстрованому шлюбі, після розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя між ними не проводився. За час перебування в шлюбі сторони за спільні кошти побудували житловий будинок, власником якого є відповідач та в якому після розірвання шлюбу залишилась проживати позивач з дітьми. З липня 2009 року сторони почали знову проживати у вказаному житловому будинку разом однією сім`єю та вести спільне господарство, проте з серпня 2021 року їх спільне проживання припинилося в зв`язку з виниклими непорозуміннями. Зазначає, що вона пішла з їх спільного з відповідачем будинку та змушена орендувати житло, в той час як він користується всім майном та її до будинку не допускає, проте вказане майно, житловий будинок та земельна ділянка придбано за їх спільні кошти під час перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому вона має право на 1/2 частку зазначеного майна. Крім того, під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль марки OPEL COMBO-С та автомобіль марки CHEVROLET NIVA, яке відноситься до спільного майна подружжя та право на 1/2 частку на які вона має, однак право власності також зареєстровано за відповідачем.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по серпень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 . Здійснено поділ спільного майна подружжя: - житлового будинку АДРЕСА_1 ; - земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; - автомобіля марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 ; - автомобіля марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину: - житлового будинку АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, за адресою: АДРЕСА_1 ; - автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 ; - автомобіля марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2806,80 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу і що між ними виникли взаємні права та обов`язки. Погосподарською книгою не підтверджено факту ведення спільного господарства сторін, як чоловіка та дружини. Крім того, допитані у судовому засіданні свідки пояснили, що ОСОБА_2 після офіційного розлучення, останній тричі періодами різної тривалості не проживав у буд. АДРЕСА_1 .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.06.1989 року. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 22 січня 2008 року, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 09 листопада 2020 року, зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру від 10 грудня 2020 року, земельній ділянці площею 0.2500 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , присвоєно кадастровий номер - :02:002:0016.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року випуску, дата реєстрації - 26 жовтня 2013 року.

Крім того, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 , 2007 року випуску дата реєстрації -24 березня 2016 року.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Щодо поділу спільного майна подружжя - житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га за тією ж адресою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частинами першою та другою статті 21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні норми були передбачені статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), в редакції чинній на момент побудови спірного житлового будинку.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

За змістом статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України.

Системне тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права.

До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При поділі майна подружжя шляхом визначення часток кожного із подружжя майно відбувається зміна режиму права спільної власності - зі спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі №456/980/18 (провадження №61-18412св19) зазначено, що визначення ідеальної частки у праві спільної сумісної власності, яка є рівною для всіх її співвласників, без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі, має самостійне правове значення, оскільки в результаті визначення розміру часток позивачів припиняється право спільної сумісної власності та виникає право спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

В технічному паспорті на житловий будинок в АДРЕСА_1 , виготовленому на замовлення ОСОБА_2 станом на 06 жовтня 2016 року визначено характеристику будинку, господарських будівель і споруд: - житловий будинок, позначений на плані під літерою «А», 1990 року побудови; - погріб, позначений на плані під літерою «Б», 1980 року побудови; - гараж, позначений на плані під літерою «В», 1990 року побудови; - літня кухня, позначена на плані під літерою «Г», 1990 року побудови; - сарай, позначений на плані під літерою «Д», 1990 року побудови; - убиральня, позначена на плані під літерою «Є», 1990 року побудови; - огорожа, позначена на плані під літерою «1».

У справі, що переглядається встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 червня 1989 року по 22 січня 2008 року, в період якого збудували житловий будинок по АДРЕСА_1 та отримали земельну ділянку, площею 0,25 га, призначеної для обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відтак, з врахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вказаного спірного нерухомого майна.

Оскільки, відповідно до ст. 70 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівними, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 , земельної ділянки для обслуговування житлового будинку площею 0.25 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

У цій частині колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про не спростування відповідачем належними та допустимими доказами презумпції спільності права власності подружжя на майно, не доведення придбання такого майна за кошти, які належали йому особисто.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю та поділу транспортних засобів.

Положеннями статті 74 СК України встановлено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення законодавства, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17,від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні подружжю. Таким чином, предметом доказування у справах про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Критеріями, за якими майну може бути надано статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, відповідно до якої йому може бути надано правовий статус спільної власності подружжя. З урахуванням зазначеного, при вирішенні спору про поділ майна необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 2022 року у справі№ 199/3941/20.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі№ 643/6799/17).

У постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року у справі № 6-97цс11 роз`яснено, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 , 2008 року дата реєстрації - 26 жовтня 2013 року та транспортного засобу марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 , 2007 року випуску, дата реєстрації -24 березня 2016 року.

03 січня 2023 року за вих. № 2-6 старостою Новоселицького старостинського округу видано довідку про те, що за даними Новоселицького старостинського округу Пеньківська К.С., дійсно проживала та вела спільне господарство разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 по 01 вересня 2021 року.

З копії паспорта виданого ОСОБА_1 , 11 грудня 1998 року Попільнянським РВ УМВС України в Житомирській області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: Житомирська область, Попільнянський район, с. Новоселиця з 25 березня 1991 року.

Відповідач ОСОБА_2 також постійно зареєстрований за вказаною адресою.

Крім того, при розгляді справи судом першої інстанції були допитані свідки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснив, що він працює старостою Новоселицького старостинського округу та ним на підставі Погосподарської книги було видано довідку про те, що ОСОБА_1 дійсно проживала та вела спільне господарство зі своїм чоловіком ОСОБА_2 . Вони деякий час разом працювали в школі та на роботу ходила з одного будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , у них є дві дочки, які зареєстровані за вказаною адресою. З вересня 2021 року вони разом не проживають. ОСОБА_5 має доступ до будинку, а ОСОБА_6 виїхала з села, він не допускав її до будинку та змінив замки.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що сторони по справі є її батьками та їй відомо, що вони розірвали шлюб, але проживали разом в будинку, вели спільне господарство, обробляли разом земельну ділянку, жили як одна сім`я, разом проводили сімейні свята. Коли батько був на роботі то комунальні послуги сплачував він, після того як звільнився, сплачувала комунальні платежі мати. Два автомобілі батьки придбали коли проживали разом. Батько залишав сім`ю, а саме коли їй було 15 та 17 років на нетривалий період. В 2021 році між нею та батьком стався конфлікт, після якого вони з матір`ю забрали з будинку деякі речі та більше не мають змоги повернутися додому, тому що батько змінив замки. Мати у вересні 2021 року виїхала проживати у інше місце, а вона з сестрою також проживають в іншому місці, за адресою АДРЕСА_1 , вони лише зареєстровані.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_2 пояснив, що відповідач є його рідним братом та йому відомо, що брат після розлучення з дружиною проживали разом, вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку. Він неодноразово приїжджав до них у гості, при цьому збиралася вся родина. Будинок сторони будували разом, а родичі з обох сторін їм у цьому допомагали. Автомобілі також купляли під час спільного проживання. ОСОБА_5 декілька раз залишав сім`ю на короткий період, проте через місяць - два повертався. Зараз ОСОБА_8 не має доступу до будинку, так як ОСОБА_9 замінив замки та не допускає її з дочками туди. Йому брат ключі від даного будинку не передавав. У ОСОБА_9 є можливість проживати також і батьківському будинку, який знаходиться поряд. На даний час брат також не проживає у даному будинку, так як перебуває на службі.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що він проживає по сусідству з ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та йому відомо, що вони постійно разом проживали, вели спільне господарство, виростили двох дітей, придбали два автомобілі. Вони дружили сім`ями, ходили один до одного в гості та в них була нормальна сім`я. Були періоди коли ОСОБА_9 не проживав з ОСОБА_8 , але це було недовго та він повертався в сім`ю. З 2021 року він з ОСОБА_8 разом не проживає, ОСОБА_9 змінив замки в будинку та не допускає туди ОСОБА_8 і дітей.

У цій справі суд першої інстанцій надав оцінку показанням свідків та в сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка довела факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу у період з липня 2009 року по серпень 2021 року. Судом першої інстанції враховано, що сторони після розірвання шлюбу продовжували проживати разом, а відносини, які мали місце між ними, мали ознаки, притаманні сім`ї.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за ОСОБА_1 необхідно визнати право власності на автомобіль марки OPEL COMBO-С, д.н.з. НОМЕР_1 , та на автомобіль марки CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_2 не надав, ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду доказів про те, що право власності на автомобіль CHEVROLET NIVA, д.н.з. НОМЕР_2 він набув на підставі договору дарування.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості судового рішення в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є безпідставними, з огляду на те, що судом першої інстанції надано належну правову оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам у їх сукупності. При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Щодо посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції при розгляді справи порушив вимоги ст.49 ЦПК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою 02 листопада 2021 року.

Рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю. Встановлено юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з липня 2009 року по 15 серпня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року скасовано рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 26 жовтня 2022 року та залишено без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Після цього, 20 квітня 2023 року ОСОБА_1 подала до суду позовну заяву ( про збільшення позовних вимог) та просила встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з липня 2009 року по 15 серпня 2021 року.

Таким чином, ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги з врахуванням того, що позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частку транспортних засобів є похідною від позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У схожій правовій ситуації Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 по своїй суті застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18).

У даному випадку, звернувшись до суду 20 квітня 2023 року із позовною заявою ( про збільшення позовних вимог), а саме з вимогою про встановлення факту проживання однією сім`єю, ОСОБА_1 вчинила дії на захист свого порушеного права.

Крім того, у рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Відтак, вирішення судом першої інстанції спору між сторонами, за трьома позовними вимогами ОСОБА_1 , на правильність судового рішення не впливає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Попільнянського районного суду Житомирської області від 10 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 06 вересня 2023 року.

Головуючий

Судді