Провадження № 22-ц/801/150/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 рокуСправа № 127/34284/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М.М.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування майнової та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 11 листопада 2022 року у м. Вінниці суддею цього суду Гуменюком К.П., дата складання його повного тексту не відома,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі ГУНП у Вінницькій області) про відшкодування майнової та моральної шкоди, мотивуючи його тим, що саме бездіяльність посадових осіб ГУНП у Вінницькій області стала на перешкоді у поверненні грошових коштів, за допомогою яких можна погасити борг Кредитної спілки «Злагода» (далі КС «Злагода») перед позивачем, які ОСОБА_2 , що перебуває у розшуку, заборгував КС «Злагода» як колишній голова правління цієї спілки. Як вказує ОСОБА_1 , настання таких правовідносин випливає з неналежного реагування посадових осіб ГУНП у Вінницькій області на звернення позивача про вжиття ефективних заходів щодо екстрадиції з території Польщі ОСОБА_2 , який підозрюється у скоєнні шахрайських дій з коштами вкладників, за що відповідальність передбачена ч. 5 ст. 191 ККУ. Така бездіяльність відповідача порушує права позивача та спричиняє завдання йому шкоди, який не може повернути грошові кошти у свою приватну власність. Позивач має статус потерпілої особи, є членом цієї спілки, вкладником, стягувачем з неї за виконавчим листом від 20 жовтня 2015 року у справі № 127/18333/15, тому прямо заінтересований в розшуку ОСОБА_2 .

Пославшись на викладене просив суд стягнути з відповідача майнову шкоду в розмірі, визначеному вищезгаданим виконавчим листом 218 911,84 грн., та моральну шкоду в такому ж розмірі, тобто всього в сумі 437 823,68 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві відповідач зазначив, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до КС «Злагода» про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з КС «Злагода» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суму внесків за договорами №2568дВ укладеним між ОСОБА_3 та КС «Злагода» та №2464дВ укладеним між ОСОБА_1 та КС «Злагода» в сумі 218 209, 55 грн. Стягнуто з КС «Злагода» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 моральну шкоду у сумі 5 000 грн. Стягнуто з Кредитної спілки «Злагода» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 понесені витрати пов`язанні з підготовкою позову у сумі 12, 50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат щодо судового збору (а.с. 75-77).

Згідно відповіді Управління карного розшуку ГУНП у Вінницькій області № Л-53/14/01-2021 від 07 жовтня 2021 року, яка була надана ОСОБА_1 , працівниками Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області вживаються всі необхідні заходи, спрямовані на розшук ОСОБА_2 . Працівники ГУНП у Вінницькій області надають співробітникам Вінницького РУП практичну та методичну допомогу, намічено ряд додаткових заходів з встановленим терміном їх виконання. Наразі, заходи щодо встановлення його місцезнаходження проводяться у взаємодії з Сектором міжнародного поліцейського співробітництва. Крім цього, для розшуку ОСОБА_2 задіяні можливості телекомунікаційного центру ГУНП у Вінницькій області та НП України, а саме: інформацію відносно розшукуваного ОСОБА_2 розміщено в засобах масової інформації (а.с. 11).

У відповіді Управління карного розшуку ГУНП у Вінницькій області № Л-57/14/01-2021 від 10 листопада 2021 року, яка була надана ОСОБА_1 , вказано, що працівниками Вінницького ВП ГУНП у Вінницькій області вживаються необхідні заходи, спрямовані на розшук ОСОБА_2 . При керівництві ГУНП на оперативній нараді було розглянуто стан роботи щодо встановлення місцеперебування та затримання розшукуваного, намічено ряд додаткових заходів з встановленим терміном їх виконання. Працівниками ГУНП у Вінницькій області співробітникам Вінницького ВП надається практична та методична допомога щодо розшуку зазначеної особи. Наразі, відповідно до чинного законодавства, заходи щодо встановлення місцезнаходження розшукуваного ОСОБА_2 проводяться у взаємодії з Сектором міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП у Вінницькій області. Крім цього, для розшуку ОСОБА_2 задіяні можливості відділу комунікацій ГУНП у Вінницькій області, зокрема, інформацію відносно розшукуваного ОСОБА_2 розміщено в засобах масової інформації. Також на розшук ОСОБА_2 повторно орієнтовано територіальні підрозділи ГУНП у Вінницькій області, а розшуковий плакат стосовно розшуку ОСОБА_2 розміщений на стенді «Їх розшукує поліція» (а.с. 11, зворот).

Згідно з ч. 3 ст. 19 Закону України «Про національну поліцію» держава відповідно до цього закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно із ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 303/1776/1 (провадження № 61-3440св20), відшкодуванню підлягає шкода, завдана внаслідок не тільки незаконного засудження, повідомлення про підозру, арешт, обшук, виїмку, а й інших дій внаслідок яких особі було заподіяно шкоду; за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 740/2921/16-ц (провадження № 61-30026св18) та постанові Верховного Суду від 15 березня 2019 року у справі № 216/2150/17 (провадження № 61-11184св18).

За правилами ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон), відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються):

1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій;

2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт;

3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином;

4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги;

5) моральна шкода (ст. 3 Закону).

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках, зокрема, встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 2, 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Суд першої інстанції, встановивши вказані обставини, дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди.

Із матеріалів цієї цивільної справи вбачається, що факт бездіяльності посадових осіб ГУНП у Вінницькій області, яка б призвела до заподіяння ОСОБА_1 майнової шкоди, як і наявність такої шкоди, не встановлений.

ОСОБА_1 також не довів належними і допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, які б були пов`язані із бездіяльністю відповідача.

У висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, вказано, що доведення факту завданої шкоди та її розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і завданою шкодою покладено на позивача. Причинний зв`язок як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяну шкоду полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, отже, доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювача є причиною, а завдана шкода є наслідком такої протиправної поведінки.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при розгляді цієї справи застосував неналежний закон, а саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тоді як позов подано на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про інформацію» з огляду на таке. У своїй позовній заяві сам ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги, послався на протиправну бездіяльність відповідача щодо здійснення ним повноважень органу досудового розслідування та на ст. 1176 ЦК України, яка регулює зокрема питання відшкодування шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю такого органу, тобто серед іншого те ж саме питання, що й Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Разом з тим ОСОБА_1 не обґрунтовував свої вимоги посланням на протиправну бездіяльність відповідача щодо дотримання ним положень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про інформацію».

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 хоча й посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, однак не вказує у чому конкретно воно полягає. Натомість цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК), суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними передбачених цим Кодексом прав і лише у виключних випадках наділений можливістю збирати докази за власною ініціативою (ч. 5, 7 ст. 81 ЦПК). Посилання на такі випадки чи на конкретні факти того, що суд не сприяв позивачу у здійсненні ним його прав учасника справи, його апеляційна скарга не містить, а тому доводи скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є безпідставними.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому відхиляються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко