Справа № 953/4925/21
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2023 року Київський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Зуб Г.А.,
за участю секретаря Черниш О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Лавінда Наталія Олександрівна про визнання недійсним правочину, скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності, -
Представник позивача адвокат Чумак Р.В. в системі «Електронний суд» звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить визнати недійсним договір про поділ майна від 05.11.2018 №4198 укладений між відповідачами, що посвідчений ПН ХМНО Лавіндою Н.О.; скасувати рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспаряна Г.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №44761546 від 21.12.2018; скасувати рішення державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрації Харківської області Гаспаряна Г.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №44760165 від 21.12.2018; та визнати за позивачем право власності на 30/100 частини квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані наступним. Між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 13.01.2011 був укладений договір дарування частини квартири, зареєстр. за №182, а саме 30/100 частин комунальної квартири за АДРЕСА_1 . Таким чином, після укладення вказаного правочину, незважаючи на не проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, позивач стала власником 30/100 частин вищевказаної квартири. 01.03.2021 позивач подала державному реєстратору заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на підставі договору дарування частини квартири від 13.01.2011, однак рішенням від 03.03.2021 було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру, оскільки наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими права на нерухоме майно та їх обтяженнями, та повідомлено, що право власності за іншими фізичними особами. Надалі, було виявлено, що відповідач ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 договір про поділ майна від 05.11.2018 №4198, а саме спірної квартири. У результаті вказаного поділу, квартира АДРЕСА_2 була поділена на окремі нерухомі об`єкти квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 . Власником квартири АДРЕСА_3 стала ОСОБА_2 , а квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 . Тобто, відповідач ОСОБА_2 , усвідомлюючи той факт, що власником спірної частини квартири є позивач, фактично розпорядилася даною квартирою шляхом її поділу на дві окремі квартири, внаслідок чого порушила право власності позивача, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Відповідачі не скористались своїм правом на подання заяв по суті.
Представник позивача адвокат Чумак Р.В. спрямував в системі «Електронний суд» заяву про проведення судового засідання за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового розгляду не надходило.
Від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшла заява, в якій вона повідомила про часткове визнання позовних вимог, та повідомила, що дійсно 13.01.2011 було укладено договір дарування, однак після його укладення позивач не зареєструвала своє право власності, та з лютого 2012 року взагалі перестала спілкуватись. У зв`язку зі своїм скрутним становищем відповідач відчужила належну їй частку квартири, оскільки в неї були боргу, заборгованість по комунальним платежам, а позивач не сплачувала комунальні послуги, своїм майном не цікавилась взагалі,
тому 05.11.2018 між відповідачами укладено спірний договір. Також відповідач ОСОБА_2 , що існують варіанти добровільного вирішення вказаного спору.
Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., суди застосовують рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 03.04.2008р. у справі «Пономарьов проти України» (заява №3236/03) вказує, що сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Від третьої особи ПН ХМНО Лавінди Н.О. надійшла до суду заява про розгляд справи за її відсутності, та у вирішенні справи покладалась на розсуд суду.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі учасників судового розгляду за наявними в справі доказами.
19.03.2021 вказана позовна заява надійшла до суду, та розподілена судді Зуб Г.А.
Ухвалою судді від 05.04.2021 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу 10-денного строку для усунення недоліків, які усунені стороною позивача 12.04.2021.
Ухвалою судді від 16.04.2021 прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження в ній за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 22.02.2022 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду, та задоволено клопотання позивача про витребування доказів.
Протокольною ухвалою суду від 25.10.2022 задоволено клопотання представника позивача про проведення судового засідання у режимі відео-конференції.
Судом встановлено, що 13 січня 2011 між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., та зареєстрований в реєстрі нотаріуса за № 182, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 30/100 частин комунальної квартири за АДРЕСА_1 .
Пунктом 8 вказаного договору дарування передбачено, що право власності на 30/100 частин комунальної квартири за АДРЕСА_1 виникає у обдарованого з моменту його прийняття, про що буде свідчити одержання обдарованою примірника цього договору після його нотаріального посвідчення.
Державна реєстрація права власності позивача на вказане нерухоме майно не здійснювалась.
Згідно зі ч. ч. 1, 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч.2 ст. 719 ЦК України на день укладення договорів дарування, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
При цьому ч. ч. 1, 4 ст. 722 ЦК України передбачено, що право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.
Частиною 1 ст. 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. (стаття 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Таким чином, керуючись нормами ст. 722 ЦК України, суд приходить до висновку, що право власності за договором дарування у позивача виникло з моменту нотаріального посвідчення такого договору та прийняття дарунку обдарованим, та договір дарування в даному випадку є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення і державної реєстрації не потребував на час його укладення.
В подальшому позивач виявила бажання зареєструвати своє право власності на 30/100 частин комунальної квартири за АДРЕСА_1 , проте їй рішенням державного реєстратора від 03.03.2021 було відмовлено у зв`язку з розбіжністю між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на вказане нерухоме майно.
Відповідно до наданого до суду висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна від 29.10.2018 №1046028 виготовленого КП «ХМБТІ» та виданого відповідачам по справі встановлено, що комунальна квартира АДРЕСА_1 може бути поділена на самостійні об`єкти нерухомого майна ізольовані квартири з подальшим присвоєнням окремих поштових адрес.
Так, 05.11.2018 між відповідачами було укладено оспорюваний договір про поділ майна, відповідно до якого сторони (відповідачі по справі) розподілили майно, яке є об`єктом спільної часткової власності, що складається з комунальному квартири АДРЕСА_1 зі зміною часток у праві власності, та з подальшим присвоєнням окремої поштової адреси.
На підставі вказаного договору, 18.12.2018 державним реєстратором Гаспарян Г.А. зареєстровано право власності за відповідачами на окремі ізольовані квартири за АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 за вказаною адресою.
Позивач вважає, що договір про поділ майна порушує її право власності, а тому він підлягає визнанню недійсним з підстави відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності при його укладенні, що і стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті).
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.
Позовні вимоги грунтуються на положеннях частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною другою статті 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Згідно з частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
Отже, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача (постанова Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 530/1856/18).
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Аналіз вищенаведених норм свідчить про те, що лише власник майна має право розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, зокрема продавати його за договором купівлі-продажу будь-яким третім особам, міняти, ділити його, здавати в оренду тощо. Доказів, що договір дарування є недійсним або неукладеним до суду не надано.
Судом встановлено, що власником спірної частини комунальної квартири на момент укладення договору про поділ майна від 05.11.2018 №4198 була саме позивач, і лише вона мала право розпоряджатися цим майном. Посилання відповідача ОСОБА_2 , що позивач не цікавилась своєю часткою квартири, не утримала її, не сплачувала комунальні послуги за неї, суд вважає необґрунтованими, оскільки вказане не стосується предмету даного спору, та остання не позбавлена можливості на звернення до суду з окремим позовом щодо стягнення відповідних коштів.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що спірний договір про поділ майна укладений з відсутністю необхідного обсягу цивільної дієздатності у відповідача ОСОБА_2 , а тому підлягає визнанню недійсним.
Позовні вимоги в частині визнання права власності позивача на спірну частину квартири не підлягають задоволенню, оскільки правова мета визнання правочину недійсним полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Отже, звернення особи до суду з позовними вимогами про визнання права власності, яке не оспорюється позивачами, не є необхідним для ефективного відновлення її права, оскільки державний реєстратор може зареєструвати право власності за позивачем на підставі укладеного договору дарування та судового рішення про визнання правочину недійсним.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом а пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року в справі № 545/1883/20 (провадження № 61-5728св21) вказано, що на підставі статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню оскаржувані судові рішення і в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про реєстрацію права власності на нерухоме майно та поновлення становища, що існувало до порушення, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог, оскільки задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за позивачем призведе до відновлення порушених прав позивача, і не потребує для застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності та скасування запису про реєстрацію права власності, який є неналежним способом захисту порушеного права .
З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог про скасування рішень державного реєстратора від 21.12.2018, в зв`язку з обранням позивачкою неефективного способу захисту.
Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані сторонами належні та достовірні докази як кожний окремо так і у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгялду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання правочину недійсним підлягають задоволенню, а в іншій частині позову слід відмовити за наведених вище обставин.
Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідачів та користь позивача судові витрати пропорційно до частини задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.4, ст. 12, ст.45, ч.3 ст.49, ст. ст. 79-81, 141,258-265, 268 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа приватний нотаріус Лавінда Наталія Олександрівна про визнання недійсним правочину, скасування рішення державного реєстратора та визнання права власності задовольнити частково.
Визнати недійсним договір про поділ майна від 05.11.2018, який укладений між ОСОБА_3 , що діяла від себе особисто та від імені ОСОБА_4 , та від імені ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 зі сторони-1, та ОСОБА_2 зі сторони -2 щодо поділу майна, яке є об`єктом спільної часткової власності, що складається з комунальної квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О. за реєстр. №4198.
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору по 181 грн. 60 коп. з кожного.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1 , місцеперебування: АДРЕСА_4 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , місцеперебування: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_4 , місцеперебування: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_5 , місцеперебування: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_5 .

Відповідач ОСОБА_6 , місцеперебування: АДРЕСА_5 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_6 .

Третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лавінда Наталія Олександрівна, місцезнаходження: м. Харків, вул. Сумська, буд. 80, р.н.о.к.п.п. не відомий.

Повний текст рішення виготовлено 31 січня 2023 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ