КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року

справа № 755/141/19

провадження № 22-ц/824/2504/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Лапчевської О.Ф.

при секретарі: Яницькій О.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року постановленого під головуванням судді Савлук Т.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи : приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторії Валеріївна, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. 26 липня 2013 року і зареєстрований у реєстрі за №571.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторії Валеріївна, ОСОБА_4 , про визнання заповіту недійсним задоволено.

Визнано недійсним заповіт, датований 26 липня 2013 року, складений від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко Вікторією Валеріївною та зареєстрований в Реєстрі за № 571.

Здійснено розподіл судових витрат.

В поданій апеляційній скарзі представник апелянта просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_2 не була повідомлена про розгляд справи. Судом направлялась кореспонденція на зазначену в апеляційній скарзі адресу відповідача, за якою останній не проживає. ОСОБА_2 була позбавлена можливості надати свої пояснення та заперечення по справі. Про смерть заповідача апелянт дізналась випадково, під час розгляду іншої справи.

Зазначає про неповноту з`ясування судом обставин справи. Вказує, що ОСОБА_5 на момент складання заповіту не перебувала на обліку у психіатричних закладах, що підтверджено матеріалами справи. Вважає проведені експертизи необ`єктивними та упередженими. Матеріали справи також не містять доказів, які б свідчили про недієздатність ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного заповіту.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скарги залишити без задоволення.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Вказує, що посилання апелянта, щодо вирішення справи без належного повідомлення відповідача у зв`язку із зазначенням неправильної адреси в позові є хибним. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що померла ОСОБА_5 під час складення заповіту за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримала.

В судовому засіданні представник позивача та ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували , просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із висновку судово-психіатричної експертизи відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_5 на момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 залишила заповіт датований 26 липня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №571, за змістом заповіту все своє майно, яке буде належати заповідачу на день її смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, заповідала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с.58)

12 травня 2016 року Печерським районним судом міста Києва ухвалено рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_6 , заінтересовані особи: Орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_5 недієздатною та встановлення над нею опіки, за наслідками розгляду зазначеної цивільної справи 12 травня 2016 року судом ухвалено рішення про визнання ОСОБА_5 недієздатною та встановлення над нею опіки, призначення опікуна.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - недієздатною.

Установлено над ОСОБА_5 опіку, призначивши ОСОБА_1 її опікуном.

У задоволені заяви про призначення ОСОБА_6 опікуном недієздатної ОСОБА_5 , - відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві 07 липня 2017 року (актовий запис №10823) (а.с.35).

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України).

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

24 квітня 2018 року заяви про намір прийняти спадщину до нотаріуса подали - спадкоємці пятої черги за законом згідно ст.1265 Цивільного кодексу України - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на підставі заяви спадкоємців приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик Ольгою Анатоліївною заведена спадкова справа №1/2018.

17 квітня 2019 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи.

На виконання ухвали суду, 02 вересня 2019 року експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи складено Висновок судово-психіатричного експерта за №495, за висновками експертів, ОСОБА_5 на момент складання заповіту (26 липня 2013 року) страждала на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад (F06.2 згідно МКХ-10).

ОСОБА_5 на час складання заповіту (26 липня 2013 року) за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

З метою забезпечення засад змагальності та диспозитивності ухвалою Київського апеляційного суду від 02.12.2020 року у справі призначено судову посмертну судово-психіатричну експертизу за участю сторони відповідач, яка не приймала участь у суді першої інстанції.

На вирішення експертизи поставлені наступні питання: Чи мала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , психічні розлади (тимчасові або постійні) на момент складання від її імені заповіту , датованого 26 липня 2013 року на користь ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу зареєстрований в реєстрі за № 571?

Чи могла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент складання від її імені заповіту, датованого 26 липня 2013 року на користь ОСОБА_2 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського гу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 571?

Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта №746 від 30.11.2022 року враховуючи суперечливий та взаємовиключний характер наданих об`єктів експертизи відповісти на поставлені перед експертами питання не уявляється можливим.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (стаття 1220 Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (стаття 1221 Кодексу).

Виходячи з положень ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Право власності на рухоме та нерухоме майно, яке належало спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, є таким, що не припинилося внаслідок його смерті та входить до складу спадщини.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності договору, визначені у статті 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України)

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (стаття 1234 Цивільного кодексу України).

Заповіт є особистим розпорядженням і складається від імені однієї фізичної особи. (стаття 1233 Цивільного кодексу України)

Стаття 1257 Цивільного кодексу України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Відповідно до частини першої статті 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Таким чином, виходячи зі змісту вищевказаної норми закону, слідує, що за загальним правилом звернутися з позовом про визнання правочину недійсним може тільки сама особа, яка перебувала в означеному у статті 225 ЦК України стані.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що звернення інших осіб з зазначеним позовом допускається тільки у випадку смерті особи, яка в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними - осіб, чиї права чи інтереси порушені; у випадку наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною - призначеного цій особі опікуна.

До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

Позивачем пред`явлено вимоги про визнання недійсним заповіту від імені ОСОБА_5 датований 26 липня 2013 року на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №571, на підставі недійсності одностороннього правочину за ст.ст. 203, 215-216, ст.225, ст.1257 Цивільного кодексу України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Виходячи з положень статті 105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Відповідно до статті 239 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.

Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за №719/32171.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя визначає Закон України «Про судову експертизу».

Судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження (стаття 3 цього Закону).

Законодавство України про судову експертизу складається також з інших нормативно-правових актів, зокрема Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 жовтня 2001 № 397 (далі - Порядок).

При проведенні експертизи щодо наявності в особи хронічного, стійкого психічного розладу експерт повинен дослідити стан психічного здоров`я особи протягом певного часу, пославшись на медичні документи, їх аналіз та особисте дослідження особи, зробити висновок щодо наявності в особи саме стійкого, хронічного психічного розладу, визначити час, з якого в особи виникло таке захворювання, встановити чи повністю особа не здатна внаслідок цього захворювання усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відтак, з зазначених питань висновок експерта повинен бути повним та категоричним, та не має допускати іншого розуміння змісту, ніж зазначений.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-384цс16.

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 30 Цивільного кодексу України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою вказаної статті визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки при проведені експертами посмертної судово-психіатричної експертизи зроблено категоричний висновок, що в момент складання заповіту датованого 26 липня 2013 року ОСОБА_5 страждала на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад (F06.2 згідно МКХ-10) та за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, тобто волевиявлення спадкодавця щодо свого заповідального розпорядження не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Оцінюючи висновок судово-психіатричного експерта №746 від 30.11.2022 року відповідно до якого з урахуванням суперечливого та взаємовиключного характеру наданих об`єктів експертизи відповісти на поставлені перед експертами питання не уявляється можливим, колегія суддів вважає, що його не можна покласти до основи рішення, оскільки він не містить стверджувального висновку та не спростовує висновки експертизи Київського міського №495, відповідно до якого ОСОБА_5 на момент складання заповіту (26 липня 2013 року) страждала на органічний маячний (шизофреноподібний) розлад, за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді