Дата документу 16.01.2023
Справа № 264/188/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року Іллічівський міський суд Одеської області у складі

головуючого судді Петрюченко М.І.,

за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чорноморську Одеської області цивільну справу за

позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН»

до

відповідача ОСОБА_1

предмет та підстави позову про стягнення заборгованості за договором позики,

учасники справи не з`явились

негайно після закінчення судового розгляду, перебуваючи в нарадчій кімнаті, ухвалив рішення про наступне та

ВСТАНОВИВ:

1. Виклад позиції позивача та відповідача

До Іллічівського міського суду Одеської області 14 березня 2020 року звернулося ТОВ «ВЕЛЛФІН» із позовом до ОСОБА_1 , в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь борг за договором позики в сумі 51 917,59 грн., та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 102,00 грн.

Позивач обґрунтував позов тим, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (надалі - позивач) є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядженням Нацкомфінпослуг №2606 від 27.10.2015 року зареєстровано в реєстрі фінансових установ за №16103225).

Між позивачем та ОСОБА_1 (надалі відповідач/Позичальник) 07.12.2016 укладено договір позики №103212 в електронній формі (надалі - договір позики).

За умовами п.1.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1 201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Пунктом 1.3 договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів.

Відповідно до п.1.4 дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем.

Позивачем в порядку встановленому п.1.4 договору позики на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 1 201,00 грн., що підтверджується повідомленням від ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів згідно договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року.

Позивачем належним чином виконані умови договору позики, в той час як відповідачем отримані грошові кошти в передбачені строки не повернуті, внаслідок чого в останнього утворилась заборгованість за договором позики зі сплати основного боргу, процентів та прострочених процентів станом на 08.01.2020 року становить 51 917,59 грн., з яких: 1 201,00 грн. - основний борг; 22 653,90 грн. - заборгованість по відсоткам; 28 062,69 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.

Позивач стверджує в позові, що відповідач отриману позику не повернув і не має наміру її повертати.

У зв`язку з вищенаведеним позивач змушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, заперечуючи у вимогах позивача, вказує, що сплинув строк позовної давності, в межах якої позивач повинен був пред`явити позовні вимоги до боржника; позовна заява не містить належних доказів причетності боржника до договору позики, укладеного електронній формі; нараховані позивачем штрафні санкції не відповідають дійсності, тощо.

Окремо суд звертає увагу щодо участі в судових засіданнях відповідача, його виклику (повідомлень) в судові засідання.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України, судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

В матеріалах справи містяться докази, в яких відповідач належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду справи, його повідомлення здійснювалось з дотриманням процесуального законодавства (а.с.104, 110, 114, 117, 120, 123, 126, 128, 131, 142, 144, 148).

Разом з тим, відповідач в судові засідання не з`являвся та на адресу суду надходили клопотання про відкладення розгляду справи (а.с.107, 115, 118, 121, 124, 129, 145).

Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Так, відповідач неодноразово надавав до суду аналогічні заяви про відкладення розгляду справи з тих самих підстав (а.с.107, 115, 118, 121, 124, 129, 145), тому судові засідання відкладались та в них оголошувались перерви.

Разом з тим, відповідач до суду не з`явився, що не перешкоджає продовженню розгляду справи без його участі на підставі доказів наявних в матеріалах даної цивільної справи з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Розгляд справи здійснювався судом в порядку спрощеного позовного провадження, явка сторін не визнавалась судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які не з`явились до судового засідання.

Крім того, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Суд звертає увагу, що провадження в цій справі відкрито ще 27.03.2020 (існує тривалий розгляд справи), тому з метою уникнення порушень вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна та яка гарантує кожному учаснику процесу право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, суд дійшов до висновку про продовження розгляду справи без участі сторін на підставі доказів, наявних в матеріалах даної цивільної справи.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позові просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення (а.с.4).

ІІІ. Інші процесуальні дії у справі.

Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 10.11.2020 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - задоволено повністю.

До суду 16.04.2021 надійшла заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по даній цивільній справі.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 28.04.2021 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено, заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10 листопада 2020 року по даній цивільній справі - скасовно і справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» (надалі - позивач) є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності (розпорядженням Нацкомфінпослуг №2606 від 27.10.2015 року зареєстровано в реєстрі фінансових установ за №16103225).

Між позивачем та ОСОБА_1 07.12.2016 укладено договір позики №103212 в електронній формі.

За умовами п.1.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1 201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Пунктом 1.3 договору позики встановлено, що позика надається строком на 30 днів.

Відповідно до п.1.4 дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником і позикодавцем.

Позивачем в порядку встановленому п.1.4 договору позики на картковий рахунок відповідача перерахована сума позики в розмірі 1 201,00 грн., що підтверджується повідомленням від ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів згідно договору про організацію переказу грошових коштів №ВП-180516-3 від 18.05.2016 року.

Обставини щодо укладання договору позики та отримання коштів від ТОВ «ВЕЛЛФІН» в сумі 1201,00 грн. відповідачем не заперечуються.

На час звернення до суду відповідач кошти не повернув, заборгованість станом на 08.01.2020 року становить 51 917,59 грн., з яких: 1 201,00 грн. - основний борг; 22 653,90 грн. - заборгованість по відсоткам; 28 062,69 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, що підтверджується довідкою щодо заборгованості (а.с.24).

V. Оцінка Суду.

Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію», який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному у ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - пункт 2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору - пункт 5 частини 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію».

Встановлені під час розгляду фактичні обставини у справі свідчать про те, що Правила надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «ВЕЛЛФІН» перебувають в загальному доступі, розміщенні на офіційному сайті фінансової установи та в розумінні ст.633 ЦК України є публічною пропозицією (офертою) на укладення договору позики із визначенням порядку і умов кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 07.12.2016 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір позики №103212 в електронній формі.

За умовами п.1.1 укладеного між позивачем та відповідачем договору позики, позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 1 201,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою.

Відповідно до п.1.4 договору позики договір є укладеним з моменту перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником.

ТОВ «ВЕЛЛФІН» на картковий рахунок ОСОБА_1 перерахувало 1201,00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТзОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайр здійснює зарахування коштів, згідно з договором про організацію переказу грошових коштів від 18 травня 2016 року №ВП-180516-3 (а.с.25-27).

Обставини щодо отримання коштів від ТОВ «ВЕЛЛФІН» в сумі 1201,00 грн відповідачем не заперечуються.

Пунктом 1.5 договору передбачено (а.с.19), що строк та проценти за користування позикою обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах:

- 1.5.1 протягом строку позики, встановленого п.1.3 договору, розмір основних процентів складає 1,9% від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою;

- 1,67 % від суми позики, але не менше ніж 50 грн. за перший день користування позикою;

- 1,67 % від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п.1.3 цього Договору.

При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

Згідно п.1.5.2 договору встановлено, що у разі, якщо позичальник не повернув суму позики у строк, встановлений пунктом 1.3 договору, нарахування процентів, встановлених пунктом 1.5.1 проводиться за фактичну кількість календарних днів користування позикою та до дня повного погашення заборгованості за позикою, включаючи день погашення. Крім того, додатково до основних процентів, на вимогу позикодавця, доведену до позичальника шляхом розміщення відповідного повідомлення у особистому кабінеті, позичальник зобов`язаний сплатити 2,13 % від суми позики за кожен день прострочення. При цьому нарахування процентів проводиться в момент внесення позичальником коштів на погашення позики та належних на дату погашення платежів.

У пункті 3.1 договору сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Правові наслідки порушення грошового зобов`язання боржником визначені ст.ст.1050, 625 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника та зобов`язують його сплати суму боргу кредитору.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено право позикодавця наодержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до визначеного сторонами Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики №103212 від 07.12.2016, повернення позики здійснюється позичальником до 06.01.2017 в сумі 1832,64 грн., з яких: 1 201 грн. - основна сума по договору позики та 631,64 грн. - сума процентів за користування позикою (а.с.23 зворотній бік).

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики станом на 08.01.2020 року яка, згідно розрахунку позивача, становить становить 51 917,59 грн., з яких: 1 201,00 грн. - основний борг; 22 653,90 грн. - заборгованість по відсоткам; 28 062,69 грн. - заборгованість за простроченими відсотками (а.с.24).

Суд не приймає до уваги нараховану позивачем суму відсотків за договором позики з огляду на наступне.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першоїстатті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку, на який надається позика.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не повернув отримані в позику кошти в сумі 1201,00 грн.

Також встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами договору позики №103212 від 07.12.2016, ТОВ «Веллфін», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а остання зобов`язалася повернути надану позику у повному обсязі 06.01.2018.

Таким чином, позикодавець ТОВ «Веллфін» відповідно до статті 1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 06.01.2017 у розмірі 631,64 грн. Після закінчення строку дії договору у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти за користування позикою.

За правилами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по основних та додаткових відсотках за користування позикою станом на 08.01.2020 задоволенню не підлягають.

Отже, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 1832,64 грн., що включає заборгованість за основною сумою позики 1201,00 грн. та заборгованість за процентами за користування позикою в межах строку кредитування у розмірі 631,64 грн.

Відповідач просить в поданій по справі заяві про перегляд заочного рішення застосувати до заявлених позовних вимог строк позовної давності (а.с.74-76).

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення або захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду.

Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст.259 ЦК України).

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.7.8 договору позики №103212 від 07.12.2016 (а.с.23) до правовідносин за цим договором встановлюється загальний строк позовної давності, що за визначенням ст.257 ЦПК України складає 3 (три) роки.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що договір позики укладено 07.12.2016 строком на 30 днів, строк повернення позики визначено з 06.01.2017. Саме в цей проміжок часу відповідач повинен був незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість, а тому позовна давність для захисту порушеного права тривала до 07.01.2020. У зв`язку з тим, що 07.01.2020 припадало на суботу, тому позовна давність закінчується після 09.01.2020 (ч.3 ст.124 ЦПК України).

З позовом до суду ТОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося 14.01.2020, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2020 (а.с.29), з пропуском строку позовної давності.

Докази того, що позов подано на пошту чи переданий іншими засобами зв`язку у межах строку позовної давності в матеріалах справи відсутні.

При цьому, позивачем не наведено обставин та підстав, за яких ним було пропущено строк загальної позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку. Із заявами про поновлення такого строку ТОВ «ВЕЛЛФІН» також не зверталося.

Таким чином суд, вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості строк позовної давності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову відшкодуванню не підлягають.

На підставі ст.ст.256,257,261,267 ЦК України, керуючись ст.ст.4,18,19,76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273,354,355 ЦПК України, Суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16 січня 2023 року.

Суддя Іллічівського міського

суду Одеської області М.І.Петрюченко