ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2913/23 Справа № 204/68/21 Суддя у 1-й інстанції - Самсонова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

секретар судового засідання Заворотний К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Деллалов Антон Олексійович, Дніпровська міська рада в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Деллалов А.О., Дніпровська міська рада в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання правочину недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію, та просила суд: визнати недійсним договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 6/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 10 грудня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллалов А.О., реєстровий номер 577; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 55634858 від 10 грудня 2020 року, прийняте держаним реєстратором, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на 6/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог посилалась те, що позивачу на підставі договору дарування від 07 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, номер в реєстрі 2-3415, та проведеної 14 грудня 2007 року державної реєстрації, належить 24/100 частки домоволодіння, яке розташоване адресою: АДРЕСА_1 .

Всього в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається із цокольного та 1-го поверхів, на час подання уточненої позовної заяви, існує 4 квартири з окремими виходами, що підтверджується даними технічного паспорту, виготовленого ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут» станом на 07 вересня 2020 року.

Співвласники цього житлового будинку, у відповідності до даних вище вказаного технічного паспорту, останні 15 років використовують в ньому житлові та нежитлові приміщення наступним чином: ОСОБА_1 (власниця 24/100 частки домоволодіння) користується приміщеннями квартири АДРЕСА_2 ; ОСОБА_5 (спадкоємець померлої матері ОСОБА_8 та її 16/100 частки домоволодіння) приміщення квартири АДРЕСА_3 не використовує, оскільки вони потребують капітального ремонту, ця квартира тривалий час стоїть зачиненою; ОСОБА_4 (власниця 42/100 частки домоволодіння після дарування цієї частки матір`ю ОСОБА_9 ) та її сім`я користуються приміщеннями квартири АДРЕСА_4 ; ОСОБА_6 (власник 12/100 частки домоволодіння) фактично проживає в Криму, приміщення квартири АДРЕСА_5 тривалий час здає в оренду стороннім особам.

Згідно інформації від 27 січня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 10 грудня 2020 року право власності ще на 6/100 частки в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстроване приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Деллаловим А.О. за ОСОБА_3 у відповідності до договору дарування, серія та номер 577, виданого 10 грудня 2020 року (дарувальник - ОСОБА_2 ).

Після проведення останньої реєстрації права власності на 6/100 частки домоволодіння невідомі особи чоловічої статі неодноразово намагались проникнути в приміщення цокольного поверху квартири АДРЕСА_2 , яку займає ОСОБА_1 , погрожуючи їй при цьому під приводом того, що вона начебто незаконно займає ці приміщення, які мають належати ОСОБА_3 після дарування їй ОСОБА_2 .. Нова співвласниця житлового будинку ОСОБА_3 жодного разу за адресою: АДРЕСА_1 з моменту отримання нею права власності на 6/100 частки в цьому житловому будинку не з`являлась. За останні 15 років за цією адресою не з`являвся і попередній співвласник ОСОБА_2 ..

ОСОБА_1 вважає, що зазначений вище правочин щодо дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2 6/100 частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 має бути визнаний судом вчиненим під впливом обману, оскільки дарувальник навмисне і цілеспрямовано ввів іншу сторону (обдаровану особу) в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину та до обставин, що мають істотне значення.

Інформація з Реєстру прав власності на нерухоме майно свідчить про те, що ОСОБА_7 , маючи право власності на 36/100 частки домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради №135/2 від 21 квітня 2006 року, згідно договору дарування ВСХ №352304 реєстр 2-1368 від 01 червня 2006 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, подарувала ОСОБА_6 12/100 частки домоволодіння, а згідно договору дарування ВКВ №062383 реєстр №2-3415 від 07 листопада 2007 року, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою подарувала, ОСОБА_1 24/100 домоволодіння.

На підставі рішення виконкому Красногвардійської у місті Дніпропетровську ради №135/2 від 21 квітня 2006року, в Реєстрі прав власності на нерухоме майно БТІ за адресою: АДРЕСА_1 була проведена державна реєстрація наступних прав власності: за гр. ОСОБА_7 - на 36/100 частки домоволодіння на підставі свідоцтва серія НОМЕР_1 від 12 травня 2006р.; за гр. ОСОБА_8 - на 16/100 частки домоволодіння на підставі свідоцтва серія НОМЕР_2 від 19.08.2009р.; за гр. ОСОБА_10 - на 3/100 частки домоволодіння на підставі свідоцтва серія НОМЕР_3 від 03 грудня 2008р.

Позивачка вказує, що в інформаційних довідках, отриманих з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом до 10 грудня 2020 року, інформація про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на будь-яку частку в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 була відсутньою взагалі. Ніякими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 за останні 15 років він не користувався. Згідно даних паспорта НОМЕР_4 , виданого Красногвардійським РВ ДМУ України в Дніпропетровській області 26 січня 2001року, копія якого знаходиться в матеріалах спадкової справи №1066/2009, 16.10.2007 року ОСОБА_2 був виписаний за вище зазначеною адресою, та з 10 квітня 2008 року був зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_6 .

Договір дарування на 24/100 частки житлового будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 було укладено 07 листопада 2007 року, тобто вже після того, як ОСОБА_2 виписався з вище вказаного будинку.

Що стосується ОСОБА_9 , то вона зареєстрована і постійно проживає з сім`єю за адресою: АДРЕСА_7 та подарувала 22 грудня 2020 року належні їй 42/100 частки житлового будинку своїй донці ОСОБА_4 , що знайшло своє відображення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На час укладання з ОСОБА_1 договору дарування від 07 листопада 2007 року на 24/100 частки домоволодіння ОСОБА_7 фактично користувалась приміщеннями, позначеними як кв. АДРЕСА_8 в інвентаризаційній справі №10, реєстровий номер 6364767 станом на 02 листопада 2007 року, розміщеними в цокольному та першому поверсі будинку А-1 за адресою: АДРЕСА_1 .

За домовленістю з ОСОБА_1 ОСОБА_7 продовжувала користуватися приміщеннями 1-1, 1-2, 1-3, житловою площею 18,4 кв.м розташованими в цокольному поверсі будинку А-1 за адресою: АДРЕСА_1 до своєї смерті в 2018 році.

Після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_1 приміщення 1-2, 1-3, згідно технічних паспортів станом на 2006,2007 роки, або 2-8, 2-9 згідно технічного паспорту станом на 2020 рік, що розташовані в цокольному поверсі будинку А-1. наглухо закрила, оскільки вони потребують капітального ремонту з подальшим переоснащенням їх в підсобні, оскільки використовувати ці приміщення як житлові більше неможливо з технічних причин.

На проведення демонтажу споруд, самовільно збудованих попередніми співвласниками ОСОБА_10 та ОСОБА_2 ОСОБА_1 витратила одноособово без участі інших співвласників домоволодіння понад 50 тис. грн. 25 вересня 2020 року Державний реєстратор Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Дніпропетровської області за заявою ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був відкритий розділ з реєстраційним номером 2101 та внесені зміни в опис об`єкта нерухомості, в тому числі, в технічні характеристики житлового будинку, що змінилися у зв`язку із демонтажем самовільно побудованих споруд та тимчасових сараїв у домоволодінні.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка не є стороною оскаржуваного договору дарування та нею не надано суду належних та допустимих доказів порушення її майнових прав та інтересів, що слугували б підставою для визначення її, як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову про визнання недійсною первісної угоди, не має підстав й для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування 6/100 частин житлового будинку, як похідної вимоги. Оскільки договір дарування не визнано судом недійсним, то підстави для скасування державної реєстрації по вказаному договору відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що договір дарування носить характер удаваного правочину, був здійснений під впливом обману, сторони договору дарування своїми підписами підтвердили ті дії, які фактично ними не здійснювались, обдарована сторона є підставною, за якою стоїть інша зацікавлена особа в правочині.

Вчинення цього правочину завдає їй шкоди, як особі, що не є стороною, але є співвласницею домоволодіння за вищезазначеною адресою і займає ті приміщення, які ОСОБА_2 начебто подарував ОСОБА_3 ..

У відзиві на апеляційну скаргу Дніпровська міська рада в особі Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради просить розглянути апеляційну скаргу згідно норм чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 10 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдарована) укладено договір дарування 6/100 частини житлового будинку (т.2, а.с. 71).

За цим договором дарувальник безоплатно передає обдарованій майно у дар, а саме придатні для використання за призначенням 6/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відчужувана частина житлового будинку належить Дарувальнику на підставі Дублікату договору дарування, виданого державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Топонарь І.В. від 02 березня 2020 року за р.№ 1-66, Дубліката свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В., 03 березня 2020 року за реєстровим №1-121, зареєстрованих в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Агеєнко В.О. від 25 листопада 2020 року, номер запису про право власності: 39444081, реєстраційний номер об`єкту: 101. Згідно з Державним реєстром речових прав на нерухоме майно під забороною (арештом) відчуження вищевказана частина житлового будинку не перебуває, інформація щодо обтяження вищевказаного нерухомого майна іпотекою відсутня, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, виданою державним реєстратором Деллаловим А.О.

Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Деллаловим А.О. та зареєстровано в реєстрі за №577.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачка не є стороною оскаржуваного договору дарування та нею не надано суду належних та допустимих доказів порушення її майнових прав та інтересів, що слугували б підставою для визначення її, як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину. У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позову про визнання недійсною первісної угоди, не має підстав й для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування 6/100 частин житлового будинку та скасування державної реєстрації по вказаному договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто, мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічна правова позиція зазначена постанові Великої Палати Верховного Суду №369/11268/16-ц від 03 липня 2019 року.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

За змістом п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» учасниками справ про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Заінтересованою особою, який не є стороною оспорюваного договору є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

У зв`язку з цим виділяють кілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Разом з тим у контексті недійсності правочинів таке поняття застосовується і в інших статтях.

Верховний Суд у постанові від 30 червня 2020 року, у справі № 310/4921/17 дійшов висновку про те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Також Верховний Суд у постанові від 22 квітня 2021 року, у справі №908/794/19 зробив висновок, що у такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року, у справі №638/2304/17 недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. При цьому суд зазначає, що угоди, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи.

У вказаному випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину.

Тому, у разі оскарження правочину заінтересованою особою необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з`ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року, у справі №522/16724/16 зробив правовий висновок, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 зроблено висновок, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір дарування носить характер удаваного правочину, був здійснений під впливом обману, сторони договору дарування своїми підписами підтвердили ті дії, які фактично ними не здійснювались, обдарована сторона є підставною, за якою стоїть інша зацікавлена особа в правочині, колегія суддів відхиляє, оскільки доказів останнього матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи є докази тому, що приміщення квартири АДРЕСА_1 , які раніше належали ОСОБА_2 та його сестрі ОСОБА_10 були ними продані ще в 2001 році. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 червня 2002 року по справі 2-1084/2002, було визнано право власності на приміщення 1-1, 1-2, 1-3 в спірному будинку за ОСОБА_11 на підставі укладених ним договорів купівлі-продажу цих приміщень від 19 лютого 2001 року з ОСОБА_10 і від 03 квітня 2001 року з ОСОБА_2 , згідно з яких були придбані ОСОБА_11 .. В подальшому 07 грудня 2003 року, ОСОБА_11 продав це приміщення ОСОБА_7 і цей договір купівлі-продажу рішенням Красногвардійського районного суду від 29 вересня 2005 року № 2-1436/2005 визнано дійсним, колегія суддів не може прийняти до уваги, з огляду на наступне.

Так, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради № 135/2 від 21 квітня 2006 року, зокрема, затверджено акт ідеальних часток між співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 з видачею нових свідоцтв на: ОСОБА_7 - 36/100 частки, ОСОБА_8 - 16/100 частки, ОСОБА_9 - 42/100 частки, ОСОБА_10 - 3/100 частки, ОСОБА_2 - 3/100 частки. (т.1 а.с. 101)

Дане рішення ухвалене за зверненням ОСОБА_7 для оформлення права власності, яке їй частково належить згідно свідоцтва про право власності від 21 березня 2000 року, договором дарування від 19 січня 2001 року та рішення Красногвардійського районного суду від 29 вересня 2005 року.

Тобто підставою для звернення ОСОБА_7 до Красногвардійської районної у м.Дніпропетровську ради було зокрема й рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2005 року.

А тому, при ухваленні рішення про ідеальні частки, це рішення було враховано, та виділено, в тому числі, ОСОБА_10 - 3/100 частки, ОСОБА_2 - 3/100 частки.

Доводи апеляційної скарги про те, що вчинення цього правочину завдає шкоди позивачу, як особі, що не є стороною, але є співвласницею домоволодіння за вищезазначеною адресою і займає ті приміщення, які ОСОБА_2 начебто подарував ОСОБА_3 , колегія суддів відхиляє, оскільки апелянтом ані до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів порушення її майнових прав та інтересів, що слугували б підставою для визначення її, як заінтересованої особи, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину.

ОСОБА_1 зазначає про належність співвласникам майна за адресою АДРЕСА_1 права приватної власності, спільної часткової власності на частини житлового будинку, яке складається фактично з квартир, проте будь-якої інформації про виділення у користування частин об`єкту нерухомого майна, рішення суду, яким встановлено право користування або виділення в натурі, матеріали справи не містять.

Приведені доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

З`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, на думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 травня 2023 року.

Головуючий: суддя А.П. Барильська

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко