Номер провадження: 22-ц/813/4068/23
Справа № 522/6647/22
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Воронцова Л. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Воронцової Л.П. (суддя-доповідач),

суддів: Ігнатенко П.Я.,

Семиженка Г.В.

за участю секретаря: Кузьміч Г.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Риженко Денис Олегович на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції Одеської області, Державної казначейської служби про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про те, що 29 серпня 2017 року приблизно о 17-00 за адресою АДРЕСА_1 , шахрайським способом шляхом обману невстановлені особи заволоділи належним йому бензиновим генератором марки «Еіішах ЕХ3200», вартістю 21 320 гривень.

За фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України відкрито кримінальне провадження № №0004440.

У зазначеному кримінальному провадженні його визнано потерпілим.

Зазначає, що йому довелося тривалий час захищати свої порушені права, в тому числі неодноразово оскаржувати дії щодо закриття кримінального провадження, чекати на відповіді від слідчих органів з приводу даного кримінального провадження, які повинні надаватися у триденний термін більше місяця, постійно вимагати вчинення певних слідчих дій, займатися пошуком свого провадження. Через зазначене він постійно перебував у стресі, що призвело до виникнення у нього хронічного неврологічного захворювання на псоріаз, яке є невиліковним. ( довідка від 26 травня 2022 року КНП «МКЛ № 1» ОМР) Крім того, у нього загострилось захворювання хребту, що підтверджується КТ обстеженням від 22.11.2018 року, погіршився сон та з`явилися головні болі.

Бездіяльністю органів поліції та прокуратури йому завдано моральну шкоду у сумі 50 000 гривень.

Просив стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів на відшкодування моральної шкоди у сумі 50 000 гривень.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в обґрунтування якої зазначив, що воно є незаконним, необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню.

Зазначав, що внаслідок тривалого й неналежного розслідування кримінального правопорушення, де він є потерпілим, йому завдано глибокі моральні страждання, зокрема: пов`язані з вимушеностю змін у його житті, відчуттям невизначеності і зневаги держави, приниженням честі, відчуттям безпорадності, хвороби на псоріаз із-за стресу. Постійно вимушений був на протязі п`яти років оскаржувати закриття кримінального провадження.

Просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким задовільнити його позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції в Одеській області просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання апеляційної інстанції представники відповідачів не з`явилися, належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи, заяв про відкладення розгляду справи від зазначених учасників не надходило, тому суд вважає можливим справу розглядати у їх відсутність, в порядку частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 і його адвоката Риженка Д.О., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 29.08.2017 до чергової частини СВ Суворовського ВП ГУНП в Одеській області надійшла заява від ОСОБА_1 , в якій він просить вжити заходи до невстановленої особи, яка 29.08.2017 близько 17:00 годин, знаходячись за адресою: м. Одеса, вул. Заболотного, 26, шахрайським шляхом заволоділа бензиновим генератором марки "Еlimax ЕХ3200" на суму 21320 гривень.

Інформація про вказаний злочин була внесена до ЄРДР за ч.1 ст.190 КК України, про що свідчить копія витягу №0004440.

У вказаному кримінальному провадженні позивача було визнано потерпілим.

Під час досудового розслідування слідчими 26.09.2017, 13.06.2020 року приймались рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, які процесуальними керівниками скасовувались 22.10.2018, 16.09.2020 року та надавались вказівки у порядку ст. 36 КПК України про проведення слідчих (розшукових) дій.

13.07.2021 року до Суворовського районного суду м. Одеси скеровано клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси від 30.09.2021 року за №523/12821/21 клопотання залишено без задоволення.

Станом на час розгляду даної справи досудове розслідування кримінального провадження № 004440 від 30.08.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України триває.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів, що в силу вимог ст.81 ЦПК є процесуальним обов`язком позивача. Посилання позивача на те, що перебування у стані стресу, за наслідком якого виникло захворювання на псоріаз, а також захворювання хребту виникло саме внаслідок дій або бездіяльності відповідачів не підтверджено.

Колегія суддів з висновком суду погоджується з наступних підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (стаття 13 ЦПК України).

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, Встановивши, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між прийняттям постанови про закриття кримінального провадження, бездіяльністю органу прокуратури та настанням тих негативних наслідків про які вказує, місцевий суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування може бути оскаржено рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового слідства в конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого КПК України процесуального контролю, проте з такими вимогами ОСОБА_1 у встановленому законом порядку не звертався й відповідні дії (бездіяльність) слідчого та прокуратури не визнані незаконними, тобто заявник не реалізував своє право на оскарження вказаних дій.

Звертаючись до суду, позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому майнової та моральної шкоди внаслідок прийняття слідчим постанов про закриття кримінального провадження, причинний зв`язок між прийнятими постановами у кримінальному провадженні та настанням тих негативних наслідків, на які посилався ОСОБА_1 .

Саме по собі скасування вказаних постанов не є підставою для відшкодування заявнику моральної шкоди.

Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди).

Встановивши, що позивач не довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, причинний зв`язок між прийняттям постанови про закриття кримінального провадження, бездіяльністю органу прокуратури та настанням тих негативних наслідків про які вказує, місцевий суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди.

Доводи скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відшкодування йому моральної шкоди, не дав належної оцінки доказам доданим до позовної заяви, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 28 січня 2019 року в справі № 686/7576/18, від 12 квітня 2019 року в справі № 686/10651/18, від 16 травня 2019 року в справі № 686/20079/18, від 22 травня 2019 року в справі № 686/24243/18-ц та від 31 липня 2019 року в справі № 686/22133/18.

Аргументи скарги про те, що незаконність постанов про закриття кримінального провадження, які скасовані, несвоєчасність надання йому відповідей на звернення до правоохоронних органів, тривале розслідування кримінального провадження, не свідчать про неправильність висновків суду якими, на підставі оцінених у справі доказів, було зазначено про недоведеність заподіяної шкоди позивачу такими діями.

Безпідставним є посилання скаржника на те, що є загальновідомим фактом те, що захворювання на псоріаз виникає на нервовому підґрунті, якому суд не надав належної оцінки, оскільки довідка КНП «МКЛ № 1» ОМР від 26.05.2022 про перебування ОСОБА_1 на диспансерному обліку з грудня 2018 року з діагнозом псоріаз чергові бляшки, не містить висновку спеціаліста про причини такого захворювання, а позивачем не надано доків на підтвердження, що таке захворювання викликано та є наслідком його хвилювань, пов`язаних безпосередньо із кримінальним провадженням, потерпілим у якому визнано позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, не містять нових фактів чи засобів доказування, висновків суду не спростовують і підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375. 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Риженка Дениса Олеговича залишити без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Л.П.Воронцова

Судді : П.Я.Ігнатенко

Г.В.Семиженко

Повний текст постанови складено 19 січня 2023 року.