Справа № 195/2046/22
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р АЇ Н И
11.01.2023 року с-ще Томаківка Дніпропетровської області
Томаківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Скрипченко Д.М., за участі секретаря судового засідання - Левкович Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт.Томаківка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області,
До Томаківського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони у справі 08.10.2016 року уклали шлюб, який був зареєстрований Томаківським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Від даного шлюбу сторони у справі мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 10.05.2017 року Томаківським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.
Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, між сторонами шлюб було розірвано.

Позивач вказує, що відповідач злісно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього сина, не займається належним чином його розвитком, не забезпечує дитині належні умови проживання, не піклується про його стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток.

Рішенням (судовим наказом) Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20.09.2017 року, яке набрало законної сили, з відповідача було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини доходів відповідача.

Відповідач матеріально не забезпечує дитину, аліменти на утримання дитини сплачував не регулярно, що зокрема підтверджується розрахунками про заборгованість за 2019 рік та 2020 рік. Останній раз відповідач сплатив аліменти у січні 2022 року, з того часу з дитиною не спілкувався жодного разу, навіть в телефонному режимі, долею і станом здоров`я малолітнього сина не цікавиться, матеріально не забезпечує.

Станом на 31.08.2022 року відповідач, ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 28 541 гривня 49 коп., згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Томаківським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 08.09.2022 року № 17.43.-34/6987.

З 03.09.2021 року позивач перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 , у зв`язку з чим змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Позивач, її син та ОСОБА_4 до квітня 2022 року проживали у м.Запоріжжі, проте, з 05.04.2022 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 , і взяті на облік внутрішньо переміщених осіб, що зокрема підтверджується актом обстеження умов та довідкою про склад сім`ї №233 від 17.10.2022 року.

Рішенням Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 17.10.2022 року №113 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_3 .

Оскільки відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, це є підставою для позбавлення його батьківських прав, відповідно до пункту другого частини першої статті 164 Сімейного кодексу України.

Позивача подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому наполягає на позовних вимогах, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, представник, подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, проти заявлених вимог ОСОБА_1 не заперечує, просить прийняти рішення на розсуд суду.

Відповідач в судові засідання не з`являвся, про день, місце та час судових засідань повідомлявся за адресою, яка зазначена в позовній заяві, як місце реєстрації відповідача, що підтверджується відомостями Відділу реєстрації Виконавчого комітету Мирівської сільської ради, та оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України, тому відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається таким, що повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Відповідач, який належним чином повідомлений про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У відповідності до вимог ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлявся про перебування в провадженні суду даної справи, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того, позивачі не заперечують проти заочного вирішення справи.

За таких обставин, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно із статтею 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи,які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом були встановлені наступні обставини.

Сторони у справі, 08.10.2016 року уклали шлюб, який був зареєстрований Томаківським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Від даного шлюбу сторони у справі мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 10.05.2017 року Томаківським районним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 12 жовтня 2018 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами було розірвано.

Позивач у позовній заяві вказує, що відповідач злісно ухиляється від обов`язків по вихованню та утриманню малолітнього сина, не займається належним чином його розвитком, не забезпечує дитині належні умови проживання, не піклується про його стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток.

Рішенням (судовим наказом) Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 20.09.2017 року, з відповідача було стягнуто на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини доходів відповідача.

Відповідач матеріально не забезпечує дитину, аліменти на утримання дитини сплачував не регулярно, що зокрема підтверджується розрахунками про заборгованість за 2019 рік та 2020 рік. Останній раз відповідач сплатив аліменти у січні 2022 року, з того часу з дитиною не спілкувався жодного разу, навіть в телефонному режимі, долею і станом здоров`я малолітнього сина не цікавиться, матеріально не забезпечує.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Томаківським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 08.09.2022 року № 17.43.-34/6987, станом на 31.08.2022 року відповідач у справі, ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 28 541 гривня 49 коп.

Позивач у справі, з 03.09.2021 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , у зв`язку з чим змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Позивач, її син та ОСОБА_4 до квітня 2022 року проживали у м.Запоріжжі, проте, з 05.04.2022 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 , і взяті на облік ВПО, що зокрема підтверджується довідкою про склад сім`ї №233 від 17.10.2022 року.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , санітарний стан житла задовільний; дитина забезпечене усім необхідним; позивач разом з чоловіком та сином зареєстровані у м.Запоріжжя, але від початку воєнних дій переїхали до с.Мирове, де проживають у бабусі. Батько дитини , ОСОБА_2 , з січня 2022 року з дитиною не спілкується, матеріально не утримує, аліменти не сплачує, тобто, ухиляється від виконання батьківських обов"язків. Акт складено начальником служби у справах дітей та депутатом ВК Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 .

Рішенням Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 17.10.2022 року №113 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначено у вказаному висновку, на засідання комісії, зі слів матері дитини, ОСОБА_1 , з 2018 року батько дитини, ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків, з сином зустрічався дуже рідко, вихованням та утриманням не займався. Аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_2 сплачував не регулярно. Останній раз громадянин ОСОБА_2 аліменти сплатив у січні 2022 року у зв`язку з його виїздом за кордон. З того часу з дитиною не спілкувався жодного разу, навіть в телефонному режимі, долею і станом здоров`я малолітнього сина не цікавиться, матеріально не забезпечує. Станом на 31.08.2022 року громадянин ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 28 541 гривня 49 коп. (двадцять вісім тисяч п`ятсот сорок одна гривня 29 коп.), згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів виданого Томаківським відділом державної виконавчої служби у Нікопольському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 08.09.2022 р. №17.43-34/6987.

З 03 вересня 2021 року позивач перебуває в шлюбі з ОСОБА_4 . Малолітній ОСОБА_3 до квітня 2022 року проживав разом з матір`ю ОСОБА_1 та вітчимом ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 . З 05.04.2022 року проживають за адресою: АДРЕСА_1 і взяті на облік ВПО. Вихованням і утриманням дитини займається мати і вітчим. Дитина забезпечена взуттям та одягом відповідно сезону, має окреме ліжечко та необхідні меблі, безліч різноманітних, іграшок, в тому числі розвиваючих.

Службою у справах дітей встановлено, що громадянин ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , але з січня 2022 року за місцем реєстрації не проживає, знаходиться за межами України.

Питання про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Мирівської сільської ради 17 жовтня 2022 року №6.

Виходячи з вищевикладеного, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Мирівської сільської ради, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 по відношенню до його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, судом встановлено, що відповідач у справі, ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по утриманню дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що згідно зі пунктом 2 частини першої статті 164 СК України, є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно із пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

За змістом ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Стаття 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Передбачено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини і предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Частиною другою статті 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У зв`язку з тим, що відповідачем не надано до суду заперечень проти позову (відзив), доказів на підтвердження неможливості виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню дитини, а також прояву з його боку щонайменшої батьківської турботи, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Крім того, згідно вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності з ч.2 ст. 166 Сімейного Кодексу України особа, яка позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.

За змістом ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Аналізуючи вищенаведені норми, суд вважає, що позивач довела той факт, що ОСОБА_2 по теперішній час не піклується про стан здоров`я, моральний, фізичний, духовний розвиток малолітнього сина, його долею та станом здоров"я не цікавиться, ніякої участі в його утриманні та вихованні не приймає, як цього вимагає ст.150 СК України, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому у найкращих інтересах дитини для забезпечення його розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, відповідача слід позбавити батьківських прав.

На підставі вимог ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сплачений судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,4,9,76-83,141,229,235,247,258-259,263-265,274,280-284,289 ЦПК, статтями 155,164,165,166,180 СК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Мирівської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області - задовольнити.

Позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до його малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 (адреса: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ), сплачений судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду через Томаківський районний суд Дніпропетровської області.

Суддя: Д. М. Скрипченко