Ухвала

Іменем України

13 березня 2023 року

м. Київ

справа № 523/1397/21

провадження № 61-649ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулася до суду із скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М., у якій просила:

- визнати протиправними дії приватного виконавця виконавчого округа Одеської області Колечка Д. М. щодо відмови в задоволені заяви

від 05 січня 2021 року представника ОСОБА_1 про відвід у виконавчих провадженнях ВП №62114291, ВП №62115275;

- скасувати постанову приватного виконавця від 13 січня 2021 року щодо відмови в задоволенні заяви від 05 січня 2021 року представника ОСОБА_1 про відвід у виконавчих провадженнях ВП №62114291, ВП №62115275;

- зобов`язати приватного виконавця задовольнити заяву від 05 січня

2021 року представника ОСОБА_1 про відвід у виконавчих провадженнях ВП № 62114291, ВП № 62115275.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду

від 21 листопада 2022 року, відмовлено ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , у задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що не встановлено наявність обставин, які б давали підстави стверджувати про неможливість виконання приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області

Колечком Д. М. рішення суду щодо стягнення боргу із скаржниці.

09 січня 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада

2022 року у вищевказаній справі, в якій, посилаючись неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2023 року поновлено

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду від 21 листопада

2022 року, скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надіслати на адресу суду уточнену редакцію касаційної скарги із зазначенням у ній підстав касаційного оскарження, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України.

У лютому 2023 року на адресу Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, до яких заявником додано уточнену редакцію касаційної скарги.

Уточнена редакція касаційної скарги мотивована тим, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність, яка ним не припинена, що, у свою чергу, стало підставою для заявлення йому відводу.

Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, доходить до висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо розгляду скарг на дії (бездіяльність) органів державної виконавчої служби, приватного виконавця, після її перегляду в апеляційному порядку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту оскаржуваних ухвали Суворовського районного суду м. Одеси

від 12 квітня 2021 року та постанови Одеського апеляційного суду

від 21 листопада 2022 року Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності. Такий висновок Суд зробив з врахуванням такого.

Судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. знаходиться зведене виконавче провадження № 62115595, до складу якого входять: виконавчий лист № 1527/2-5382/11, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 18 жовтня 2012 року ВП №62115275, та виконавчий лист № 523/111/15-ц, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 25 березня 2016 року ВП №62114291, щодо стягнення з боржниці ОСОБА_1 заборгованості за кредитом.

18 травня 2020 року приватним виконавцем винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень ВП № 62115275 та ВП № 62114291 з примусового виконання вищезазначених виконавчих документів, які надіслані сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 18 травня 2020 року, за вих. № 1201, № 1205.

25 травня 2020 року на електронну адресу приватного виконавця надійшла заява представника боржника ОСОБА_2 з проханням направити на електронну пошту ідентифікатори доступу виконавчих проваджень:

ВП № 62114292, ВП № 62115275 та скани заяв стягувача, які були подані до приватного виконавця з відміткою про реєстрацію.

26 травня 2020 року представнику боржника була надана відповідь на його заяву та скан-копії запитуваних документів.

06 січня 2021 року на адресу приватного виконавця надійшла заява

від 05 січня 2021 року представника боржника ОСОБА_2 про відвід приватному виконавцю з підстав того, що Колечко Д. М. , працюючи приватним виконавцем та маючи статус адвоката, у встановлений строк не надав до Ради адвокатів регіону заяву про зупинення адвокатської діяльності, тобто, на час вчинення виконавчого провадження займається адвокатською діяльністю, що є оплачуваною діяльністю. Зазначене є порушенням частини 3 статті 18 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача. Вимоги щодо несумісності є підставою вважати про упередженість приватного виконавця

Колечка Д. М.

Постановою від 13 січня 2021 року представнику боржника відмовлено у задоволенні його заяви про відвід приватному виконавцю з тих підстав, що факт отримання приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д. М. свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не може бути підставою для задоволення відводу, тим більш, що Колечко Д. М. не здійснює та ніколи не здійснював адвокатську діяльність, із жодною особою не укладав договору про надання правової допомоги. У зв`язку з тим, що Колечко Д. М. не здійснює та ніколи не здійснював адвокатську діяльність, данні про нього, як адвоката, відсутні у ЄДРАУ. За таких обставин факт отримання приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечком Д. М. свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не може бути перешкодою для вжиття виконавцем передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі, як це передбачено частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», та ніяким чином не порушує права боржника у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону (частина перша статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із частиною четвертою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець, приватний виконавець (далі - виконавець) не може виконувати рішення, якщо: 1) боржником або стягувачем є сам виконавець, близькі йому особи (особи, які разом проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки з виконавцем (у тому числі особи, які разом проживають, але не перебувають у шлюбі), а також незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, зять, невістка, тесть, теща, свекор, свекруха, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням виконавця), пов`язані з ним особи.

Пов`язаними особами у розумінні цього Закону є юридичні та/або фізичні особи, відносини між якими можуть впливати на умови або результати їхньої діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють, з урахуванням таких критеріїв: виконавець безпосередньо та/або опосередковано (через пов`язаних осіб) володіє корпоративними правами юридичної особи, яка є стороною виконавчого провадження, чи спільно з юридичною та/або фізичною особою, яка є стороною виконавчого провадження, володіє корпоративними правами будь-якої юридичної особи; виконавець має право та/або повноваження призначати (обирати) одноособовий виконавчий орган або колегіальний склад виконавчого органу/склад наглядової ради зазначених юридичних осіб. Пряма або опосередкована участь держави в юридичних особах не є підставою для визнання таких юридичних осіб пов`язаними; 2) боржником або стягувачем є особа, яка перебуває у трудових відносинах з таким виконавцем; 3) виконавець, близька йому особа або особа, яка перебуває з виконавцем у трудових відносинах, має реальний або потенційний конфлікт інтересів; 4) сума стягнення за виконавчим документом з урахуванням сум за виконавчими документами, що вже перебувають на виконанні у приватного виконавця, перевищує мінімальний розмір страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності такого приватного виконавця.

За правилами частин першої, другої статті 23 Закону України «Про виконавче провадження» у разі виявлення обставин, передбачених частиною четвертою статті 5 цього Закону, виконавець зобов`язаний заявити самовідвід та повідомити про це стягувача. З тих самих підстав відвід виконавцю може бути заявлений стягувачем, боржником або їхніми представниками. Відвід має бути вмотивованим, викладеним у письмовій формі і може бути заявлений у будь-який час до закінчення виконавчого провадження. Питання про відвід державного виконавця, який не заявив самовідвід, вирішується начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, про що виноситься постанова. Питання про відвід, самовідвід начальника відділу або всіх державних виконавців зазначеного відділу вирішується керівником органу державної виконавчої служби вищого рівня. Постанова про задоволення чи відмову в задоволенні відводу, самовідводу начальника відділу або всіх державних виконавців зазначеного відділу може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом. У разі відводу державного виконавця виконавчий документ передається у встановленому порядку іншому державному виконавцеві або іншому органу державної виконавчої служби. Відмова у задоволенні відводу державного виконавця може бути оскаржена в 10-денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , судом першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не встановлено обставин, які б давали підставу стверджувати про неможливість виконання приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. рішення суду щодо стягнення боргу із скаржниці, а тому постанова приватного виконавця про відмову у задоволенні заяви про відвід від 13 січня 2021 року є законною та підстави для її скасування у судовому порядку відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. є адвокатом та здійснює адвокатську діяльність, яка ним не припинена, що, у свою чергу, стало підставою для заявлення йому відводу не заслуговують на увагу, оскільки скаржником у скарзі не вказано яким чином сам по собі факт отримання приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області

Колечком Д. М. свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю порушує її права та інтереси як боржника у виконавчих провадженнях, що перебувають на виконанні приватного виконавця, та у зв`язку з чим ці права потребують захисту у судовому порядку.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги та апеляційним судом їм уже надано належну правову оцінку.

Отже, встановивши, що скаржником не надано до суду доказів фактичного здійснення Колечком Д. М. адвокатської діяльності, яка відповідала б критеріям оплачуваності, визначеним частиною 3 статті 18 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», суди першої та апеляційної інстанцій правильно відмовили у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Оцінюючи підставність доводів поданої касаційної скарги, Верховним Судом додатково враховано, що її обґрунтовано аргументами необхідності переоцінки досліджених судами першої та апеляційної інстанцій доказів, що виходить за межі процесуальних повноважень суду касаційної інстанції.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року є очевидно необґрунтованою.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України, у разі якщо суд дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини першої, частиною другою статті 389, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про скасування постанов та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська