ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3486/23 Справа № 202/249/22 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Державної казначейської служби України, треті особи - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_2 , про стягнення шкоди завданою державою, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Державної казначейської служби України, треті особи - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_2 , про стягнення шкоди завданою державою, мотивуючи його тим, що 05 вересня 2008 року ним у кредит під заставу був придбаний автомобіль марки HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , застоводержателем за договором застави 1711-016/Zфкв-08 від 19 вересня 2008 року був ТОВ «Український промисловий банк».

Вказував, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року у справі №199/3116/13-ц стягнуто солідарно з нього та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк», який є правонаступником ТОВ «Український промисловий банк», заборгованість в розмірі 233 758,13 грн. На виконання зазначеного рішення Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська 04 грудня 2014 року було видано виконавчий лист, на підставі якого 23 липня 2016 року Амур Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) було відкрито виконавче провадження №51763258.

Зазначав, що 08 серпня 2016 року інспектором взводу роти ДПС капітаном поліції Пікуном Є.І. був складений акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на підставі постанови про розшук відділу державної виконавчої служби. Вказаний автомобіль було передано на зберігання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, в жовтні 2016 року ним було отримано повідомлення від Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), що автомобіль описано та арештовано. Згідно висновку експерта автомобіль оцінено та його вартість складає 175 000 грн. Однак, зазначений транспортний засіб, всупереч Закону України Про виконавче провадження, так і не був виставлений на електронні торги та не був переданий стягувачу ПАТ «Дельта Банк» - правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Заборгованість ОСОБА_1 на суму 175 000 грн. не погашена. Місцезнаходження автомобіля на даний час невідомо.

Вважає, що внаслідок незаконних дій Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) йому була завдана майнова шкода у розмірі 175 000 грн,, яка полягає у втраті відповідачем транспортного засобу, легкового автомобіля HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та яку просив суд першої інстанції стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь.

Також посилаючись на неповноцінність життя через арешт його рахунків, позбавлення можливості придбати новий автомобіль, оскільки відразу після оформлення транспортний засіб буде вилучений та арештований виконавчою службою, вважав, що йому була спричинена моральна шкоду, яку останній оцінив в 50 000 грн. та яку просив суд першої інстанції стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на його користь.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч вимог Закону України Про виконавче провадження, у редакції від 02 червня 2016 року, який чітко визначав процедуру реалізації рухомого майна, належний йому автомобіль HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , був арештований та примусово вилучений у нього, без його подальшої реалізації на електронних торгах, що призвело до фізичної втрати ним належного йому транспортного засобу. Вказував, що утримання спірного автомобіля без його реалізації порушує його право на часткове погашення заборгованості за кредитом на суму в 175 000 грн. Підстави для повернення виконавчого документу його стягувачу у виконавця були відсутні. Держава є належним відповідачем у дійсній справі. Суд безпідставно відмовив у стягненні моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., враховуючи зухвалість дій та бездіяльності виконавчої служби, тривалість порушення прав.

03 березня 2023 року від Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вони, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Наголошували на тому, що вимоги, заявлені позивачем, є необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Відповідачі правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалися.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову у даній справі складає 225 000 грн. та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами цивільної справи, що 05 вересня 2008 року між ТОВ Дніпромотор та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля марки HONDA CIVIC за №052М/09-2008 (а.с.22-23).

19 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №1711-016/ФКВ-08, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти з метою придбання автомобіля у розмірі 24 400 доларів США зі сплатою 11,5% річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 19 вересня 2008 року по 18 вересня 2015 року, вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року (а.с.34 зворот).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 19 вересня 2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави транспортного засобу №1711-016/Zфкв-08, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мошковською Н.М., зареєстровано в реєстрі за №4274, відповідно до якого останній передав в заставу автомобіль HONDA CIVIC, 2008 року випуску, колір чорний, кузов № НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1799, реєстраційний номер НОМЕР_1 ., зареєстрований Дніпропетровським ВРЕВ-1 ДАІ УМВС України в Дніпропетровській області, який належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.30-33).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року у справі №199/3116/13 за позовною заявою ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, скасовано рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2004 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ « Дельта Банк» 233 758,13 грн. та судові витрати по справі в розмірі 2 337,58 грн. (а.с.34-35).

14 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська у справі №199/3116/13 на виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2014 року ПАТ «Дельта Банк» видано виконавчий лист.

07 липня 2016 року постановою державного виконавця АНД відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Меюс А.О. відкрито виконавче провадження №51763258 з примусового виконання виконавчого листа №199/3116/13, виданого 04 грудня 2014 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість у розмірі 233 758,13 грн. (а.с.207).

07 липня 2016 року постановою державного виконавця АНД відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Меюс А.О. у виконавчому провадженні №51763258 накладено арешт на все майно, що належить боржнику (а.с.208).

08 серпня 2016 року інспектором взводу роти ДПС капітаном поліції Пікуном Є.І. був складений акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі постанови про розшук Амур Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м.Дніпро) (а.с.37).

31 серпня 2016 року складено акт опису та арешту майна затримання транспортного засобу HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та передано на зберігання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.209-210).

Відповідно до висновку про вартість майна, суб`єкта оціночної діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , від 10 квітня 2017 року, ринкова вартість об`єкта оцінки транспортного засобу HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тип ТС легковий седан-В, складає 175 000 грн. (а.с.224).

Державним виконавцем 16 лютого 2017 року, 04 квітня 2017 року та 10 травня 2017 року ОСОБА_2 направлено вимоги щодо надання автомобіля в триденний термін на адресу відділу, технічний паспорт та ключі від автомобіля (а.с.217-223).

12 травня 2017 року державний виконавець звернувся до Чечеловського відділення Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_2 (а.с.214-216).

Постановою державного виконавця АНД відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Меюс А.О. від 19 червня 2019 року виконавчий лист повернений стягувачу у зв`язку з тим, що транспортний засіб боржника не виявлено протягом року з дня оголошення розшуку (а.с.225).

Відповідно до картки Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетрвська Дніпропетровської області виконавче провадження №51763258 є завершеним на підставі пункту 7 частини 1 статті 37 закону України Про виконавче провадження (а.с.202).

Згідно витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна станом на 20 липня 2020 року вбачається, що на автомобіль HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуває під заставою, на нього накладено обтяження у вигляді заборони відчуження (а.с.36).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту завдання майнової шкоди неправомірними діями, бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби, а отже, не доведено наявності всіх необхідних умов для застосування статті 1174 ЦК України. В судовому засіданні безспірно встановлено, що автомобіль був переданий на зберігання третій особі та наразі перебуває в розшуку, постанова державного виконавця АНД відділу державної виконавчої служби м.Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Меюс А.О. від 19 березня 2019 року відповідно до якої виконавчий лист повернений стягувачу, ОСОБА_1 не оскаржувалася, неправомірність/незаконність рішень, дій чи бездіяльність відповідача чи посадової особи державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення рішенням суду не встановлена, а тому відсутні усі складові цивільно-правової відповідальності, та за таких обставин, вбачається, що вимоги позивача про стягнення із державного бюджету через Державну казначейську службу України 175 000 грн у відшкодування матеріальної шкоди, не знайшли свого підтвердження належними доказами. Вимоги позивача про відшкодування 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження належними доказами.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно із статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов`язань. Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

З наведеного вище випливає, що шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду.

Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відшкодування збитків це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов у межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі статті 1174 ЦК України.

Так, відмовляючи у задоволенні позову щодо стягнення збитків, спричинених державним виконавцем, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірність/незаконність рішень, дій чи бездіяльність відповідача чи посадової особи державної виконавчої служби в процесі виконання судового рішення рішенням суду не встановлена, в той же час відповідний висновок не відповідає сучасній судової практиці

Дійсно, в судовій практиці мала місце правова позиція, що «збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, а тому предметом доказування у такій справі будуть факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіянням ним шкоди. Причому належним доказом неправомірності дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиціальне значення для справи про відшкодування збитків».

Відповідний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 у справі №32/421 та неодноразово застосовувався та цитувався Верховним Судом під час розгляду ним аналогічних цивільних справ щодо відшкодування шкоди, спричинених бездіяльністю чи незаконними діями чи рішеннями державного виконавця.

Так, висновки Верховного Суду України, які містяться у постанові від 25 жовтня 2005 у справі №32/421, були покладені в основу висновків КЦС ВС, викладених у постановах від 20 березня 2019 у справі №753/19110/15-ц, від 23 грудня 2019 у справі №752/4100/17, від 24 грудня 2019 у справі №461/3508/17, від 18 березня 2020 у справі №2-7317/11, від 12 березня 2020 у справі №757/74887/17-ц, від 03 червня 2020 у справі №642/3839/17, від 12 серпня 2020 у справі №761/7165/17, від 23 грудня 2020 у справі №757/63732/18, від 29 квітня 2021 у справі №405/500/18, від 01 вересня 2021 у справі №554/10055/20, від 10 листопада 2021 у справі №760/26905/17 та від 01 грудня 2021 у справі №757/64086/19, про те, що неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

В той же час, Верховний Суд нерідко зазначав, що протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Тобто вони не визначають надання рішення суду про задоволення скарги на дії судового виконавця як необхідної преюдиційної обставини у доказуванні підстав для задоволення позову про стягнення із судового виконавця збитків, завданих утратою арештованого майна, а зазначають про можливість подання такого доказу поряд з іншими доказами, в той же час зауважуючи, що відповідне судове рішення не є обов`язковим, а його ненадання не є підставою для відмови у позові.

Так, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 листопада 2022 року у справі №910/6355/20, провадження №12-41гс21, з метою єдності судової практики та усунення невірного тлумачення відповідних висновків Верховного Суду зазначила, що законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Звертала увагу, що у пункті 7.10 постанови від 01 вересня 2020 у справі №907/29/19 (провадження №12-17гс20) Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

Отже, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 56 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження», чинного на час складання державним виконавцем акта опису та арешту майна боржника, арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.

У разі прийняття виконавцем рішення про обмеження права користування майном, здійснення опечатування або вилучення його у боржника та передачі на зберігання іншим особам проведення опису є обов`язковим.

Якщо опису підлягає транспортний засіб у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обов`язково зазначаються марка, модель, рік випуску, об`єм двигуна, вид пального, пробіг, комплектація, потреба у ремонті, колір тощо.

Згідно статті 58 Закону №1404-VIII майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігач), що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Якщо опис і арешт майна здійснювалися на виконання рішення про забезпечення позову, виконавець передає арештоване майно на зберігання боржнику або його представнику (якщо інше не зазначено в судовому рішенні або якщо боржник відмовився приймати майно на зберігання).

Зберігач може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо проти цього не заперечує стягувач (щодо рухомого майна) або якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення чи зменшення цінності внаслідок користування.

Порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне за собою передбачену законом відповідальність зберігача майна.

Аналіз положень Закону №1404-VIII дозволяє дійти висновку, що зберігання майна боржника є процесуальною діяльністю державного виконавця (незалежно від того, яка конкретно особа - сам державний виконавець чи залучений ним зберігач здійснює відповідні дії) щодо примусового виконання рішень відповідних органів, уповноважених осіб та суду (див. mutatis mutandis висновки, викладені у пункті 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №821/197/18/4440/16 (провадження №11-1200апп18), а також в її постанові від 12 червня 2019 року у справі №308/12150/16-ц (провадження №14-187цс19)).

Тому порушення зберігачем заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном, на яке накладено арешт, тягне передбачену законом відповідальність зберігача майна перед державним виконавцем. За загальним правилом, державний виконавець може нести відповідальність за втрату такого майна у межах відповідного виконавчого провадження перед власником майна.

У ЦК України питання зберігання майна регулюється главою 66 (§1. Загальні положення про зберігання), положення якої також застосовуються до окремих видів зберігання, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про окремі види зберігання або законом (стаття 955 цього Кодексу). Згідно із частиною першою статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частина перша статті 937 ЦК України передбачає, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, установлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов`язаний піклуватися про річ, як про свою власну (стаття 942 ЦК України).

Частиною першою статті 950 ЦК України встановлено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Відповідно до статті 951 ЦК України збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Аналіз наведених приписів ЦК України дозволяє дійти висновку, що складення державним виконавцем актів опису й арешту майна від 08 серпня 2016 року та їх підписання уповноваженою на зберігання особою ОСОБА_2 свідчить про поширення на судового виконавця положень статті 955 ЦК України щодо зберігання ним описаного та вилученого у власника (уповноваженого органу) майна та його відповідальності перед власником за збереження такого майна, оскільки, вилучивши у власника описане майно, судовий виконавець тим самим прийняв на себе зобов`язання перед власником (уповноваженим органом) щодо його належного зберігання. Також складення цих актів з визначенням ОСОБА_2 як зберігача за постановою про арешт майна та його опис підтверджує ознаки укладення договору зберігання між судовим виконавцем і зберігачем ОСОБА_2 щодо зберігання переданого йому арештованого (описаного) майна та можливу відповідальність ОСОБА_2 за втрату ввіреного йому майна перед судовим виконавцем. Отже, актом приймання-передачі арештованого майна, складеним на виконання постанови судового виконавця, опосередковується виникнення двох зобов`язань щодо належного зберігання майна - судового виконавця перед власником (уповноваженою особою) та зберігача ОСОБА_2 перед судовим виконавцем.

Отже, втрата такого майна, яке було передано державним виконавцем на відповідальне зберігання третьою особою, в даному випадку, ОСОБА_2 , може бути підставою для стягнення збитків із ДВС (державного органу) внаслідок втрати описаного майна.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь збитків, спричинених внаслідок незаконних рішень, дій, бездіяльності Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) в розмірі 175 000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року по справі №201/4534/20, провадження №61-7077св21.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Загальні положення про відшкодування моральної шкоди закріплені в статтях 23,1167 ЦК України.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 (адміністративне провадження №К/9901/59673/18) дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява №14183/02, пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3,19 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (частина друга статті 1167 ЦК України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

Подібні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (провадження №14-515цс19, пункт 26).

Таким чином, зважаючи на те, що колегією суддів встановлено, що органом державної виконавчої служби було спричинено матеріальні збитки, є підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, яку суд апеляційної інстанції з урахуванням обставин справи, принципів розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача за рахунок державного органу, оцінює в 3 000 грн.

Отже, з урахуванням наведених в постанові мотивів, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 175 000 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 3 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), Державна казначейська служба України, треті особи - Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», ОСОБА_2 , про стягнення шкоди завданою державою задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 175 000 грн. у рахунок відшкодування майнової шкоди, а також 3 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.