Ухвала

02 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 752/23493/17

провадження № 61-1354ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

16 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслала до суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року.

Разом зі скарго заявниця подає заяву про поновлення строку на касаційне оскарження, в обґрунтування якої посилається на те, що вперше з касаційною скаргою звернулася до суду 16 грудня 2022 року, яка ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року була повернута заявниці. На підставі наведеного вважає, що строк на касаційне оскарження був пропущений з поважних причин та просить його поновити.

Повний текст оскаржуваної постанови складено 23 листопада 2022 року. Останній день строку на касаційне оскарження припав на 23 грудня 2022 року. Касаційну скаргу подано 16 січня 2023 року, тобто поза межами строку на касаційне оскарження.

З інформації, отриманої з Автоматизованої системи документообігу суду, вбачається, що вперше з касаційною скаргою ОСОБА_1 звернулася до суду 16 грудня 2022 року. Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2022 року касаційну скаргу повернуто заявниці. Вдруге з касаційно скаргою ОСОБА_1 звернулася в межах розумного строку.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що строк на касаційне оскарження був пропущений з поважних причин, а тому заява про поновлення строку на касаційне оскарження є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а строк - поновленню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Частиною восьмою статті 394 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження та строк для подання учасниками справи відзиву на касаційну скаргу.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункти 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України.

Разом зі скаргою заявниця подає клопотання про звільнення від сплати судового збору, в обґрунтування якого посилається на те, що перебуває у скрутному матеріальному стані, який не дозволяє їй сплатити судовий збір за подання касаційної скарги. На підставі наведеного просить звільнити її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Вивчивши подане клопотання, колегія суддів дійшла висновку про його обґрунтованість, виходячи з таких підстав.

Згідно з частинами першою, третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Питання відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати врегульоване статтею 8 Закону України «Про судовий збір», норма якої є спеціальною.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За змістом цієї практики щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наведеній, зокрема у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Гергел і Георгета Стоїческу проти Румунії» («Georgel and Georgeta Stoicescu v. Romania»), «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином, щоб завдати шкоди самій суті цього права. Судовий збір має бути розумним, таким, що з урахуванням фінансового положення заявника може бути ним сплачений. Великий розмір судових витрат, який не враховує фінансове положення заявників, може бути розглянутий як такий, що непропорційно обмежує право на доступ до правосуддя.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення ЄСПЛ у справі «Княт проти Польщі» («Kniat v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункт 44; рішення ЄСПЛ у справі «Єдамскі та Єдамска проти Польщі» («Jedamski and Jedamska v. Poland») від 26 липня 2005 року, пункти 63-64).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

На підтвердження свого майнового стану ОСОБА_1 надала довідку про доходи від 18 листопада 2022 року № 7164 3415 7114 0125, згідно з якою розмір її щомісячного доходу (до жовтня 2022 року) становив 2 135,85 грн щомісячно.

Доводи клопотання ОСОБА_1 з урахуванням отриманого нею доходу (2 135,85 грн х 12 = 25 630,20 грн, 5 % від якого становить 1 281,51 грн) та мінімального розміру судового збору за подання касаційної скарги в цій справі (1 409,60 грн), дають підстави для висновку про необхідність задоволення клопотання ОСОБА_1 та звільнення її від сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Задовольнити клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року.

Задовольнити заявуОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року.

Відкрити касаційне провадження у цій справі.

Витребувати з Голосіївського районного суду міста Києва справу № 752/23493/17 за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування.

Надіслати іншим учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 02 березня 2023 року. До відзиву необхідно додати докази надсилання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров