Провадження №2/523/4838/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"23" жовтня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м.Одеси у складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Томілко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення інфляційних витрат, 3% річних за користування грошовими коштами,-

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якій просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача інфляційні витрати та 3% річних за користування грошовими коштами у загальній сумі 36 063,45 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» 07 лютого 2008 року та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 1/00340, за змістом пункту 1.1. якого Банк в разовому порядку надає Позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі у сумі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США 00 центів терміном з 07 лютого 2008 року до 05 лютого 2010 року зі сплатою 17,00 відсотків річних.

Цього ж дня, 07 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 1/00340, за змістом пункту 1.1. якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/00340 від 07 лютого 2008 року, ОСОБА_2 на суму 10 000,00 (десять тисяч) доларів США 00 центiв строком до 05.02.2010 року, зі сплатою за користування кредитом 17,00 відсотків річних .

28 грудня 2009 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі № 2-3701/2009 позов Публічного Акціонерного товариства "Фiнростбанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, а саме: стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства "Фiнростбанк" заборгованість у розмірі 116 805 (сто шістнадцять тисяч вісімсот п`ять) гривень 98 (дев`яносто вiсiм) копійок за кредитним договором № 1/00340 від 7 лютого 2008 року. Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства "Фінростбанк" судові витрати у розмірі 1 168,06 грн. (одна тисяча сто шістдесят вiсiм грн. 06 копійок), та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду судового процесу у розмірі 30,00 (тридцять грн., 00 коп.).

26 березня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За змістом пункту 545 Додатку № 1 до Договор №64 відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором № 1/00340 від 07 лютого 2008 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього.

ОСОБА_1 є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» у правовідносинах, що були предметом розгляду у справі № 2-3701/2009 за позовом Публічного Акціонерного Товариства "Фінростбанк" до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

07 жовтня 2019 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси у справі № 947/20784/19 замінено стягувача у виконавчих листах №2-3701/09, на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 28.12.2009 р. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Фінростбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення за Кредитним договором №1/00340 від 07.02.2008 р., а саме Публічне акціонерне товариство «Фінростбанк» на його правонаступника ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ).

Згідно відповіді Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області ПМУМЮ (м. Одеса), востаннє у період з 13.03.2015 року по 30.11.2015 року у Київському ВДВС ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження № 46859195 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3701/09 від 03.06.2010 року, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів на користь ПАТ «Фінростбанк» у розмiрi 116 805,98 грн. Постановою від 30.11.2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинні на момент прийняття рішення (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Посилаючись на те, що в добровільному порядку рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2009 року у справі № 2-3701/2009 не виконано, в період часу з 08.01.2010 року (момент набрання рішенням законної сили) по цей час відповідачі безпідставно користуються коштами у розмірі 116 805,98 грн., що належали до сплати ПАТ «Фінростбанк», а після укладення договору про відступлення права вимоги позивачу, а тому у позивача виникло право вимагати від відповідачів сплати інфляційних втрат та 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 36 063,45 грн., позивач змушений звернутися до суду .

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

В судове засідання відповідачі не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. На адресу суду повернулися конверти із рекомендованими повідомленнями із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою».

За таких обставин, враховуючи, що судом судові повістки про виклик відповідачів в судове засідання направлялися за адресою зареєстрованого у встановленому законом порядку місцем проживання відповідачів, однак на адресу суду повернулися поштові конверти із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд вважає відповідачів належним чином повідомленими та можливим, за згодою представника позивача, розглянути справу на підставі наявних доказів, заочно, відповідно до статті 280 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінростбанк» 07 лютого 2008 року та ОСОБА_2 укладено Кредитний договір № 1/00340, за змістом пункту 1.1. якого Банк в разовому порядку надає Позичальнику довгостроковий кредит на споживчі цілі у сумі 10 000,00 (десять тисяч) доларів США 00 центів терміном з 07 лютого 2008 року до 05 лютого 2010 року зі сплатою 17,00 відсотків річних.

Цього ж дня, 07 лютого 2008 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Договір поруки № 1/00340, за змістом пункту 1.1. якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором відповідати за виконання зобов`язань за кредитним договором № 1/00340 від 07 лютого 2008 року, ОСОБА_2 на суму 10 000,00 (десять тисяч) доларів США 00 центiв строком до 05.02.2010 року, зі сплатою за користування кредитом 17,00 відсотків річних .

28 грудня 2009 року рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі № 2-3701/2009 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного Акціонерного Товариства "Фiнростбанк" заборгованість у розмірі 116 805 (сто шістнадцять тисяч вісімсот п`ять) гривень 98 (дев`яносто вiсiм) копійок за кредитним договором № 1/00340 від 7 лютого 2008 року.

26 березня 2019 року між Публічним акціонерним товариством «Фінростбанк» та ОСОБА_1 укладено договір № 64 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. За змістом пункту 545 Додатку № 1 до Договор №64 відступлення (купівлі- продажу) прав вимоги від 26.03.2019 року до ОСОБА_1 перейшло право вимоги, серед іншого, за Кредитним договором № 1/00340 від 07 лютого 2008 року з усіма додатковими та забезпечувальними договорами до нього.

Крім того, судом встановлено, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2009 року не виконано. Постановою від 30.11.2015 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинні на момент прийняття рішення (а.с.49-51).

Згідно розрахунку заборгованості (а.с.8), заборгованість відповідачів за користування грошовими коштами за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 36 043,45 грн., та складається з : 25 541,31 грн. - інфляційні витрати, 10 522,14 грн. - 3% річних.

Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

В силу приписів частини другої статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну особу від відповідальності за порушення зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 (пункт 6.28)).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту, кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц). Тому наслідки порушення грошового зобов`язання не можуть залежати від того, з яких підстав виникло грошове зобов`язання: з позадоговірних чи договірних відносин, або з якого саме договору.

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним.

Так само якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час закінчення строку кредитування чи на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, але в боржника виникає додатковий обов`язок щодо сплати річних процентів, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України.

Підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Викладене вище свідчить, що наслідки порушення грошового зобов`язання є однаковими незалежно від того, з якого договору таке зобов`язання виникло: з договору купівлі-продажу, договору про виконання робіт, кредитного договору тощо.

Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22)).

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункт 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19).

За правилами частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, враховуючи наведене, а також право кредитора вимагати сплати нарахованих інфляційних втрат на суму боргу та трьох відсотків річних, яке є способами захисту його майнового права та інтересу, відповідно до наданих позивачем розрахунків, грошові кошти у загальному розмірі 36 063,45 грн., підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частинах на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 95, 141, 263-265,280-282, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про стягнення інфляційних витрат, 3% річних за користування грошовими коштами - задовольнити.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) інфляційні витрати та 3% річних за користування грошовими коштами у загальній сумі 36 063,45 грн.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_3 ( РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП: НОМЕР_1 ) 1073,60 грн. судового збору.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 27.10.2023 року.

Суддя