КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6897/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2023 року місто Київ

справа №755/12173/22

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року про повернення позовної заяви, постановлену під головуванням судді Катющенко В.П., у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЕТАЛОН» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року позивач ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просив:

стягнути з ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН» на його користь завдані збитки у розмірі 11893,09 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 2481 грн.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 04 квітня 2019 року між ПрАТ«Страхова компанія «АРКС» та ТОВ«Подільський Енергоконсалтинг» було укладено договір добровільного страхування майна №95521а9в, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Renault»,д.н.з. НОМЕР_1 .

Вказував, що 19червня 2019 року ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «Ford», д.н.з. НОМЕР_2 здійснив зіткнення з транспортним засобом «Renault»,д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок даної ДТП транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.

Зазначав, що відповідно до європротоколу ОСОБА_1 визнав себе винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Посилався на те, що з заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку звернувся страхувальник та надав всі необхідні документи, на підставі даної заяви та наданих потерпілою стороною документів було складено страхові акти та ПрАТ «СК «АРКС» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 11893,09 грн.

Вказував, що оскільки, цивільно-правова відповідальність відповідачаОСОБА_1 була застрахована за полісом №А в ПрАТ«Страхова компанія «ЕТАЛОН», то остання керуючись ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відмовила ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» у виплаті страхового відшкодування.

Зазначав, що у відповідачів виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» страхового відшкодування страхувальнику останнього.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року позову заяву ПАТ «СК «АРКС» повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалуДніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року, а справу направити для продавження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог посилався на те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що у цій справі позовні вимоги є пов`язаними та мають розглядатися в одному провадженні, оскільки висновки суду щодо позовної вимоги до відповідача-фізичної особи, винної у настанні страхового випадку, залежать від висновків суду щодо позовної вимоги до відповідача-страховика особи, винної у настанні страхового випадку. Питання про відповідальність кожного з відповідачів має бути вирішене, зокрема, залежно від наявності дійсних договорів страхування, укладених між відповідачами, а також ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду.

Вказував, що судом першої інстанції запропоновано позивачу, звернутись до кожного з відповідачів, в окремих провадженнях з одним і тим самим предметом спору, обґрунтовуючи свою позицію одними і тими самими доказами, однак дана позиція суду першої інстанції суперечить принципу процесуальної економії, який не однократно висвітлював Верховний Суд України.

03 квітня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від ПрАТ«Страхова компанія «ЕТАЛОН» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказував на те, що ухвала постановлена з дотриманням вимог ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, в тому числі про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви відповідно до ч.4 ст. 188 ЦПК України з підстав порушення правил об'єднання позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» у позовній заяві об'єднано позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди до фізичної особи ОСОБА_1 та юридичної особи ПрАТ«Страхова компанія «ЕТАЛОН», які належить розглядати в порядку різного судочинства, а саме: господарського та цивільного.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 20 ЦПК України визначено, що не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п.2 ч.4 ст.185 ЦПК України суд повертає позовну заяву, зокрема, коли порушено правила об'єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленим у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимяна проти Росії»(заява №21851/03) ЄСПЛ наголосив, що погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Крім того, у статті 6 Конвенції, яка відповідно до положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункт 15 частини першої статті 20 ГПК України).

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу (частина перша статті 45 ГПК України).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

При визначенні юрисдикції, суд має встановити чи не пов'язані відповідачі у справі солідарним обов'язком, як боржники.

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Наслідки солідарного обов'язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України, основним з яких є зазначені у частині першій цієї статті, а саме,у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Крім того, ЦК України передбачає і гарантії для боржника, який виконав солідарний обов'язок, на зворотну вимогу.

Тобто, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб'єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

За вимогами статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 ЦК України до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому в деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Тобто страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з п.п.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Отже, солідарне стягнення із заподіювача шкоди та страховика, за будь-яких обставин, є неможливим.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17 дійшла висновку, що право особи заявити однорідні позовні вимоги до кількох відповідачів процесуальний закон передбачав незалежно від того, чи існує між цими відповідачами солідарне зобов'язання. Тому можливим було пред'явлення позову до фізичної та юридичної осіб стосовно стягнення з них коштів, навіть якщо ці особи не були солідарними боржниками, якими їх вважав позивач. Крім того, спільний розгляд таких вимог не створив солідарного обов'язку для відповідачів. Якщо страховик потерпілого, якому він виплатив страхове відшкодування, звертається з позовом одночасно про стягнення зі страховика особи, винної у настанні страхового випадку, суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування у межах передбаченого договором, укладеним з цією особою, ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду, а також про стягнення з винної особи суми виплаченого потерпілому страхового відшкодування понад ліміт відповідальності її страховика за завдану майну шкоду, такий спір має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін.

Пред`являючи вимоги як до фізичної особи ОСОБА_1 , так і до юридичної особи ПрАТ «Страхова компанія «ЕТАЛОН», позивач вважав, що у відповідачів є обов`язок виплатити йому завдані збитки в межах сплаченого ПрАТ «Страхова компанія «АРКС»страхового відшкодування страхувальнику останнього і цей обов`язок виник з однієї підстави - настання страхового випадку. Тому позивач пред'явив до обох відповідачів однакову вимогу.

З матеріалів справи вбачається, що у цій справі позовні вимоги є пов'язаними та мають розглядатися в одному провадженні у порядку цивільного судочинства, оскільки висновки суду щодо позовної вимоги до відповідача-фізичної особи, винної у настанні страхового випадку, залежать від висновків суду щодо позовної вимоги до відповідача-страховика особи, винної у настанні страхового випадку. Питання про відповідальність кожного з відповідачів має бути вирішене, зокрема, залежно від наявності дійсних договорів страхування, укладених між відповідачами, а також ліміту відповідальності страховика за завдану майну шкоду.

Аналогічного висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 20 червня 2018 року №308/3162/15-ц.

А відтак висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви відповідно до ч.4 ст. 188 ЦПК України є помилковим.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України є підставною для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 379, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 28 листопада 2022 року скасувати, справу направити до Дніпровського районного суду міста Києва для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: