КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/4738/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Суханова Є.М.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський домобудівельний комбінат», третя особа: генеральний директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський ДБК» Сушко Анатолій Григорович, про зміну формулювання підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що у період з 07 квітня 2017 року позивач працював сторожем з охорони в ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат».

12 липня 2021 року він звернувся до відповідача з заявою про звільнення його на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак наказом Товариства № 15-к/тр від 13.07.2021 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням без визначення тієї її частини, якою обумовлено розірвання трудових правовідносин, що полягає у порушенні роботодавцем вимог законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати - не рідше двох разів на місяць через проміжок часу (ст. 115 КЗпП України).

14 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою-вимогою щодо зміни відповідної підстави звільнення і здійснення усіх необхідних виплат, в тому числі вихідної допомоги у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України, а також надання розрахунку нарахованих коштів, однак відповіді не отримав. Вказує, що роботодавець не вправі був самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору та при звільненні повинен був виплатити позивачу вказану вихідну допомогу.

З урахуванням уточненої позовної заяви просив зобов`язати ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» внести зміни у трудову книжку позивача: звільнення за власним бажанням ст. 38 КЗпП України змінити на звільнення за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» вихідну допомогу при звільненні в розмірі 18 462,06 грн. середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними рішенням суду ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що процесуальні строки звернення за захистом своїх прав позивачем було пропущено з поважних причин.

Крім того, зауважує, що працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У відзиві на апеляційну скаргу генеральний директор ТОВ «Білоцерківський домобудівельний комбінат» вказує, що позивач пропустив передбачений законодавством місячний строк звернення із позовом про оскарження наказу про звільнення, тому вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову.

ОСОБА_1 зврнувся із заявою про відмову від частини вимог апеляційної скарги та ухвалою Київського апеляційного суду закрито апеляційне провадження в частині позовних вимог про зміну формулювання підстав звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивач оскаржує рішення суду в частині майнових позовних вимог, а ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не в повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду із вимогами про оскарження наказу про звільнення.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 з 07 квітня 2017 року по 13 липня 2021 року працював на посаді сторожа в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат», що підтверджується копією трудової книжки.

12 липня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 12 липня 2021 року, просив повернути трудову книжку та здійснити всі необхідні виплати.

Наказом Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» № 15-к/тр від 13 липня 2021 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

14 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою-вимогою щодо зміни відповідної підстави звільнення і здійснення виплати йому вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України, в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку у зв`язку з порушенням законодавства про працю у вигляді виплати заробітної плати один раз на місяць, в той час як законом передбачено виплату авансу, а потім заробітної плати. Просив надати обґрунтований розрахунок виплаченої йому на картковий рахунок 13.07.2021 року суми коштів у розмірі 4 364,08 грн.

У вказаній заяві-вимозі також вказано про отримання позивачем 13.07.2021 року трудової книжки та копії наказу про звільнення.

15 липня 2021 року вказану заяву-вимогу позивач направив на адресу відповідача цінним листом, про що свідчить копія опису вкладення та накладна № 468.

В матеріалах справи міститься Історії по картковому рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (ЗП Райф (міграція)) за період з 01 квітня 2017 року по 14 липня 2021 року.

Відповідно до наданої відповідачем довідки № 4/05-4 від 14 лютого 2022 року ОСОБА_1 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Білоцерківський ДБК» з 07 квітня 2017 року та звільнений з 13 липня 2021 року, нарахована заробітна плата за відпрацьований час становить: за травень - 6 284,29 грн./176 годин; за червень 2021 року - 6 023,75 грн./154 години.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заперечуючи проти позову, директор ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» у відзиві на позов зазначав, що позивач звільнений з роботи на підставі статті 38 КЗпП України, зокрема роботодавець вважає, що його звільнено за власним бажанням згідно частини першої статті 38 КЗпП України.

Колегія суддів зауважує, що наказ про звільнення не містить конкретизації за якою частиною статті 38 КЗпП звільнено ОСОБА_1 .

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; а у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи зі змісту частини другої статті 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року № 6-1395цс16.

З огляду на вказане, посилання відповідача та висновки місцевого суду, щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, як підстав для відмови в задоволенні оскаржуваних позовних вимог, є помилковими, оскільки вимога про стягнення вихідної допомоги при звільненні відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Колегія суддів зауважує, що місцевий суд вірно встановив порушення законодавства про працю в частині строків виплати ОСОБА_1 заробітної плати, зокрема той факт, що заробітна плата виплачувалась йому один раз на місяць.

ОСОБА_1 скористався своїм правом передбаченим ч.3 ст. 38 КЗпП України та подав заяву про звільнення.

Апеляційний суд зазначає, що той факт, що в наказі про звільнення не було визначено частину ст. 38 КЗпП України за якою було звільнено ОСОБА_1 , у зв`язку з чим останній звернувся за захистом свої прав поза межами строку визначеного ст. 233 КЗпП України, не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права працівника.

Як вже було зазначено при незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

При цьому, Наказом ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» від 13 липня 2021 року позивача звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України, без конкретизації частини зазначеної статті, що вказує на те, що позивача було звільнено у відповідності до його заяви, а не відмовлено у розірванні трудового договору.

А відтак мають бути застосовані передбачені законом правові наслідки розірвання трудового договору з підстав, наведених у вказаній правовій нормі, тобто не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Такі правові наслідки встановлені статтею 44 КЗпП України, згідно з якою при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Отже ОСОБА_1 має право на вихідну допомогу у розмірі, не меншому, ніж його тримісячний середній заробіток.

Оскільки при звільненні з роботи позивача відповідач не виплатив вказані кошти, вони підлягають стягненню на його користь в судовому порядку.

Обчислення середньої заробітної плати у разі виплати вихідної допомоги працівнику здійснюється у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі - Порядок).

Згідно з п. 2 розділу 2 Порядку для виплати вихідної допомоги середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

ОСОБА_1 нарахована заробітна плата за відпрацьований час за травень - 6 284,29 грн./176 годин та за червень 2021 року - 6 023,75 грн./154 години.

Розрахунок суми вихідної допомоги в розмірі 18 462,06 грн., у відповідності до середньої заробітної плати в розмірі 6154.02 грн. відповідає вимогам вищевизначеного Порядку та відповідачем не спростовується.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти в розмірі 18 462,06 грн.,як вихідна допомога при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником трудового договору, передбачена ст. 44 КЗпП України.

З приводу стягнення середнього заробітку апеляційний суд зазначає, що умовами застосування частини 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, вихідна допомога при звільненні, на яку мав право позивач, має бути виплачена у день звільнення позивача, а факт її невиплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 виснувала, що до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, на звернення працівника із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється загальний строк захисту трудових прав, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 роботодавець повинен був провести з ним повний розрахунок, що не було зроблено й про що фактично не заперечує сам відповідач.

З позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся до 26 жовтня 2021 року, оскільки повний розрахунок з ним не був проведений.

У зв`язку з тим, що повний розрахунок з позивачем не проведений, тому тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, не пропущений.

Середній заробіток розраховується відповідно до середньої заробітної плати в розмірі 6154.02 грн. та за період з 14 липня 2021 року по 01 лютого 2023 року(400 робочих днів) становить 129 560 грн.

З приводу позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зауважує, що порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, позивачем не надано доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди, не визначено об`єктивних обставин, які б вказували на її наявність, а тому підстав для задоволення позову в цій частині не вбачається.

Від позовних вимог про зміну формулювання підстав звільнення позивач відмовився, а тому рішення суду в цій частині не переглядається.

З огляду на вищенаведені висновки, колегія суддів приходить до висновку, що із ТОВ «Білоцерківський Домобудівельний Комбінат» підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 вихідна допомога в розмірі 18 462,06 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 129 560 грн.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що місцевим судом було невірно з`ясовано обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанції, у відповідності до задоволених позовних вимог, в розмірі 3700,55 грн. ((148 022,06*1%)+(148 022,06*1%*150%)) має бути покладений на відповідача.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2022 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський домобудівельний комбінат» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 18 462,06 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 129 560 грн., що разом становить суму - 148 022 (сто сорок вісім тисяч двадцять дві) грн. 06 коп., без врахування податків і зборів.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський домобудівельний комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 3700 (три тисячі сімсот) грн. 55 коп.

В частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення суду залишити без змін.

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Білоцерківський домобудівельний комбінат» - Київська обл. м.Біла Церква, вул. Сквирське шосе 194,

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «01» лютого 2023 року

О.І. Сліпченко

Є.М. Суханова

Л.П. Сушко