ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/285/23 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17» січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , Головного управління Національної поліції в Запорізькій області та Запорізької обласної прокуратури на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Запорізької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями посадових і службових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 12 квітня 2018 року слідчий СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції Петрунін В.О. у кримінальному провадженні № 0000667, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 лютого 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України повідомив його про те, що він підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2019 року його виправдано за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2021 року вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2021 року залишено без змін.

Вважав, що судовими рішеннями встановлено факт незаконного пред`явлення йому підозри у вчиненні кримінального правопорушення та незаконне кримінальне переслідування протягом 36 місяців.

23 лютого 2018 року сталася дорожньо - транспортна пригода за його участі. На місці пригоди співробітниками поліція було вилучено транспортний засіб «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який йому належав.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2018 року накладено арешт на зазначений автомобіль.

З того часу до ухвалення рішення Запорізьким апеляційним судом автомобіль перебував у відділенні поліції.

Протягом трьох років він був незаконно позбавлений права користування власним автомобілем, що призвело до зміни звичного устрою життя його та членів його сім`ї. Його мати має інвалідність довічно, потреба звернення до лікарні та аптеки займала значно більше часу, ніж за наявності власного автомобіля.

Також, після вилучення його автомобіль зберігався неналежним чином. У зв`язку з пошкодженнями, яких автомобіль зазнав у результаті ДТП, салон автомобіля, електроніка розташована у передній його частині були відкриті для потрапляння дощу та інших природних явищ. Під час отримання автомобілю він виявив, що співробітниками поліції не було вжито жодних заходів для збереження цілісності транспортного засобу.

Відповідно до висновків автотоварознавчого дослідження (звіт № 58 про оцінку автомобіля CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 20.08.2021 року) вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля в результаті його пошкодження від впливу погодних факторів, становить 18 058,70 грн.

Будучи обвинуваченим, він тяжко переносив усвідомлення винуватості у спричиненні шкоди потерпілій. В нього погіршився сон, він перебував у постійній нервовій напрузі. Не міг належним чином виконувати роботу. Спілкування з сім`єю також не складувалось через нервовість, пригнічений стан та необхідність витрачання значних коштів на досудове та судове провадження. Постійне затягування судового процесу також пригнічувало, оскільки тривалий час він не розумів чого чекати від судового рішення. Постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання. він почав частіше хворіти через послаблення імунітету. Моральну шкоду оцінив в 432 000 гривень.

На підставі зазначеного просив стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на його користь на відшкодування моральної шкоди 432 000,00 грн., на відшкодування матеріальної шкоди 20 058,70 грн., з яких 18058,70 грн. - вартість матеріального збитку заподіяного власнику автомобіля в результаті його пошкодження від впливу погодних факторів та 2 000 грн. - витрати на проведення оцінки завданого збитку, судові витрати, у тому числі 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди у розмірі 214 000 грн., на відшкодування матеріальної шкоди 20 058,70 грн., всього стягнуто 234 058,70 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5177,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду в частині часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на визначення судом першої інстанції відшкодування у мінімальному розмірі, неврахування судом першої інстанції ступеню його моральних страждань, просив скасувати рішення суду в частині часткового задоволення вимог про стягнення моральної шкоди та ухвалити нове рішення про в цій частині про задоволення позову в повному розмірі, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не доведення позивачем спричинення йому моральної шкоди внаслідок незаконних дій посадових осіб та наявності вини посадових осіб, відсутність рішення суду, яким би встановлювались неправомірні дії працівників поліції, які потягли за собою завдання матеріальної шкоди позивачу, неналежність звіту оцінювача ОСОБА_3 як доказу, невідповідність квитанції про сплату послуг адвоката вимогам для фіскальних документів, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Запорізька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що в звіті оцінювача ОСОБА_3 не зазначено про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, у висновку не встановлено, що автомобіль отримав ушкодження за період знаходження на штраф майданчику, не зазначено період, за який автомобіль зазнав ушкоджень, оцінювач ОСОБА_3 має право здійснювати оцінку майна та майнових прав, окрім оцінки транспортних засобів, у справах даної категорії грошові кошти стягуються з державного бюджету, просила скасувати рішення суду в частині стягнення матеріальної шкоди та відмовити в задоволенні цих вимог, змінити резолютивну частину рішення суду в частині стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку моральної шкоди, вирішити питання про судові витрати.

Державна казначейська служба України подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначила, що позивачем не доведено наявність судового рішення, яким було б визнано протиправність дій правоохоронного органу, яким завдано шкоду, відсутні підстави для зазначення в рішенні суду відомостей про суб`єкта виконання, номерів та видів рахунків, майнова шкода підлягає стягненню з ГУНП в Запорізькій області, а не за рахунок коштів Державного бюджету України, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення витрат за проведення незалежної експертної оцінки автомобіля, розмір судових витрат на професійну правничу допомогу не обґрунтовані.

Зі змісту відзиву Державної казначейської служби вбачається, що фактично це є апеляційною скаргою на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2022 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України було визнано неподаною та повернуто у зв`язку з невиконанням вимог ухвали Запорізького апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року про залишення апеляційної скарги без руху.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що 12 квітня 2018 року слідчий СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області капітан поліції Петрунін Віталій Олегович у кримінальному провадженні № 0000667, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 лютого 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повідомив ОСОБА_1 про те, що він підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1, а.с.10).

В подальшому було складено обвинувальний акт та направлено справу до суду (т. 1, а.с. 14).

23 лютого 2018 року після дорожньо-транспортної пригоди співробітниками поліція було вилучено транспортний засіб «CHEVROLET AVEO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 лютого 2018 року накладено арешт на зазначений автомобіль (т. 1, а.с. 111).

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду 01 квітня 2021 року, ОСОБА_1 виправдано за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (т. 1, а.с.17).

Згідно з розпискою ОСОБА_1 отримав від співробітників поліції автомобіль 17 червня 2021 року (т. 1, а.с. 176).

Відповідно до звіту № 58 про оцінку автомобіля CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 20 серпня 2021 року, складеного авто товарознавцем ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля в результаті його пошкодження від впливу погодних факторів, становить 18058,70 грн. (т. 1, а.с. 45).

Згідно з квитанцією № 58 спеціаліста-автотоварознавця оцінювача ОСОБА_3 від 20 серпня 2021 року за проведення авто товарознавчого дослідження КТЗ сплачено 2000 грн. (т. 1, а.с. 70).

Переглядаючи рішення суду в частині часткового задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

За приписами ст.1176 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до ч.2 ст.1 зазначеного Закону завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду.

Пунктом 1 ч.1 ст.2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що завдана позивачу ОСОБА_4 шкода повинна бути відшкодована Державою.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; моральна шкода (п.п. 2, 5 ст. 3 зазначеного Закону).

Згідно з частинами 1, 5, 6 ст.4 зазначеного Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених, у тому числі, п.4,5 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали позивачеві моральної втрати, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ст.13 вказаного вище Закону).

Згідно з п.п.3,4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі - Положення), яке затверджено наказом Міністерства юстиції України, генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року №6/5/3/41, передбачено, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Європейський Суд з прав людини неодноразово зазначав, моральна шкода виникає внаслідок правопорушення (в тому числі порушення прав людини і основних свобод), а тому ухвалюючи рішення щодо порушення цих прав і свобод, суд одразу визначає можливість відшкодування моральної шкоди та її розміри, якщо про це просить заявник.

По справі «Мельниченко проти України» (заява № 17707/02) від 19.10.2004 року, суд повторює, «що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження №12-208гс18) зроблено висновок, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 зазначено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

Визначаючи строк перебування ОСОБА_1 під судом і слідством, суд першої інстанції правильно вважав, що його початком є 12 квітня 2018 року, останнім днем є 01 квітня 2021 року.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено з 01 січня 2022 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 6000 гривень.

За вказаний період гарантований державою мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача становить 214 000 грн. (35 місяців та 20 днів х 6000 гривень (мінімальний розмір заробітної плати на час розгляду справи).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для обрахування розміру відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, аніж законодавчо гарантованому мінімуму, оскільки позивачем не зазначено обставин, які б свідчили про обґрунтованість такого перевищення.

Моральні переживання позивача в якості обґрунтування підстав для стягнення збільшеного розміру відшкодування моральної шкоди, не можуть бути прийнято до уваги, оскільки законодавцем вже була прийнята до уваги така обставина при визначенні порядку обрахування розміру відшкодування.

Посилання позивача на те, що відсутність автомобіля викликало складнощі в організації звичного устрою життя, наявність в його матері статусу особи з інвалідністю, що призводило до необхідності звернення до лікарень та аптек, не підтверджені належними доказами.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що, з`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування шкоди, а саме характер і обсяг страждань, яких зазнав позивач, тривалість, тяжкість вимушених змін у його житті, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та стягнення на користь позивача 214 000 гривень.

Судом першої інстанції обґрунтовано визначено мінімальний розмір моральної шкоди у сумі 214000 грн. із розрахунку за кожен місяць перебування під слідством та судом, тому цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Посилання в апеляційній скарзі Головного управління Національної поліції в Запорізькій області на те, що позивач не довів факту спричинення йому моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про недоведеність вини посадових осіб, оскільки згідно з приписами ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Стосовно вимог про відшкодування матеріальної шкоди колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив відшкодувати йому матеріальну допомогу, яка полягає у вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля в результаті його пошкодження від впливу погодних факторів, та витратах на проведення оцінки завданого збитку.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті і завдана шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Згідно із частинами другою, четвертою статті 100 КПК України речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй речового доказу вона зобов`язана повернути володільцю таку саму річ або відшкодувати її вартість. У разі втрати чи знищення стороною кримінального провадження наданого їй документа вона зобов`язана відшкодувати володільцю витрати, пов`язані з втратою чи знищенням документа та виготовленням його дубліката.

У пункті 20 Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження (далі - Порядок), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 року № 1104 «Про реалізацію окремих положень Кримінального процесуального кодексу України», передбачено, що зберігання речових доказів у вигляді автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, здійснюється на спеціальних майданчиках і стоянках територіальних органів Національної поліції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів.

Схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1-26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно (пункт 27 Порядку).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Національну поліцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 877, до основних завдань Національної поліції України належить реалізація державної політики у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Крім того, Національна поліція України здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності (підпункт 9 пункту 4 вищевказаного Положення).

Таким чином, з урахуванням наведених норм матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність у посадових осіб Національної поліції України обов`язку забезпечити схоронність та повернення транспортного засобу ОСОБА_1 , який є речовим доказом у кримінальному провадженні та який було арештовано й передано для зберігання на спеціальний майданчик, у стані та комплектації, в якій він передавався на майданчик для зберігання автомобілів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 757/50534/17-ц (провадження № 61-14102 св 20).

В якості доказу на підтвердження розміру понесених збитків ОСОБА_1 надав звіт № 58 про оцінку автомобіля CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 20 серпня 2021 року, складений автотоварознавцем ОСОБА_3 , згідно з яким вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля в результаті його пошкодження від впливу погодних факторів, становить 18058,70 грн.

За приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено статтями 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до статей 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в апеляційній скарзі про те, що вищезазначений звіт є неналежним доказом з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 у справі №914/881/17 (провадження 18-18гс18) зроблено висновок, що за змістом статей 12, 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки та його дії стосовно реалізації своєї практичної діяльності з визначених питань, що унеможливлює здійснення судового розгляду справ у спорах про визнання такого звіту недійсним.

Відтак посилання на вказану постанову є нерелевантним, оскільки позовні вимоги у справі № 914/881/17 стосувалися визнання недійсним звіту про оцінку майна, тож доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Зазначаючи про неналежність вищезазначеного звіту як доказу та посилаючись на відсутність зазначення періоду впливу погодних факторів, Головним управлінням Національної поліції в Запорізькій області та Запорізькою обласною прокуратурою ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції не заявлялось про проведення відповідної судової експертизи, на вирішення якої були б поставлені такі питання, не надавались докази, які б свідчили про інший розмір або відсутність завданих позивачу збитків.

Посилання Запорізької обласної прокуратури на те, що автотоварознавець ОСОБА_3 не має права здійснювати оцінку автотранспортних засобів, спростовується матеріалами справи.

Так, згідно зі свідоцтвом про реєстрацію в Державному реєстрі оцінювачів Фонду держмайна України від 25 лютого 2002 року № 291 ОСОБА_3 зареєстровано в Державному реєстрі оцінювачів як оцінювача, який має право здійснювати оцінку майна та майнових прав за такими напрямами: оцінка автотранспортних засобів (позначка у відповідному квадратику свідчить про непотрібність відповідної графи, про що зазначено у примітці) (т. 1, а.с. 69).

ОСОБА_3 видано сертифікат суб`єкта оціночної діяльності Фонду держмайна України № 533/19 від 12 липня 2019 року, згідно з яким напрямом оцінки майна, щодо яких дозволено практична оціночна діяльність, є оцінка об`єктів у матеріальній формі, спеціалізація в межах напрямів оцінки: оцінка колісних транспортних засобів (т. 1, а.с. 69).

Також, ОСОБА_3 було видано посвідчення про підвищення кваліфікації МФ № 609-ПК від 21 лютого 2020 року, про те, що ним підвищено кваліфікацію оцінювача за напрямом оцінки майна «Оцінка об`єктів у матеріальній формі» та спеціалізація в межах напряму: 1.3 «Оцінка колісних транспортних засобів» (т. 1, а.с. 69).

Доводи апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про відсутність попередження оцінювача про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок в порушення вимог ст. 102 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки ці вимоги стосуються саме висновку судової експертизи, чинне законодавство не містить вимог у таких правовідносинах доводити розмір шкоди лише відповідним висновком судової експертизи.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції було обґрунтовано враховано звіт № 58 про оцінку автомобіля CHEVROLET AVEO, реєстраційний номер НОМЕР_1 від 20 серпня 2021 року, складений автотоварознавцем Лісовським О.В., в якості доказу розміру понесених позивачем збитків.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у результаті неналежного зберігання транспортного засобу, вилученого у ОСОБА_1 , йому спричинено матеріальну шкоду у розмірі 18 058,70 грн., яка підлягає стягненню з державного бюджету України, а також понесені позивачем та документально підтверджені збитки на проведення відповідного дослідження у розмірі 2000 грн.

Стосовно витрат позивача на професійну правничу допомогу колегія суддів виходить з такого.

Визначаючи розмір вказаних витрат 5177 грн., суд першої інстанції виходив з пропорційності розміру витрат до задоволеної частини позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавались послуги професійної правничої допомоги адвокатом Фельським С.Л.. на підставі договору про надання правової допомоги від 25 жовтня 2021 року (т. 1, а.с. 73).

Згідно з умовами договору адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, приймає на себе обов`язки представляти права та законні інтереси клієнта в суді, державних органах та будь-яких підприємствах, установах та організаціях (п. 1.1). Розмір гонорару адвоката за ведення справи 10 000 грн. (п. 4.1). Зміни, доповнення до цього договору можуть вноситись тільки у письмовому вигляді (п. 5.2).

Матеріали справи містять акт приймання-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги від 28 жовтня 202 року, згідно з яким вартість наданих послуг складає 10 000 грн., рахунок № б/н від 28 жовтня 2021 року на суму 10 000 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера № б/н від 28 жовтня 2021 року на суму 10 000 грн. (т. 1, а.с. 74, 75, 76).

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основними засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

За приписами статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дія договору про надання правової допомоги припиняється його належним виконанням.

Згідно з частиною першою статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка дублює положення частини першої статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року) (далі - Правила адвокатської етики), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яка дублює положення частини другої статті 28 Правил адвокатської етики порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю (частина третя статті 28 Правил адвокатської етики).

З огляду на викладене, правовідносини щодо домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах яких розглядаються питання щодо зобов`язання по сплаті та строках сплати.

Чинним цивільним процесуальним законодавством визначено критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою.

Згідно з частиною першою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункти 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, з огляду на викладене, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

Тобто, факт оплати таких послуг не є обов`язковою передумовою можливості відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, у разі якщо стороною, на користь якої ухвалено рішення суду, подано необхідні докази, які підтверджують надання відповідних послуг щодо розгляду конкретної судової справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Запорізькій області щодо неналежності квитанції про сплату витрат на суму 10 000 грн. не заслуговують на увагу.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 вказано, що «суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивача, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 12350 грн. є реальними, підтвердженими матеріалами справи. Щодо відсутності детального опису робіт на виконання положень частини четвертої статті 134 КАС України, суд звертає увагу на зміст цієї норми, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», в той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним».

Враховуючи, що в договорі про надання правової допомоги від 25 жовтня 2021 року сторони дійшли згоди щодо фіксованого розміру гонорару адвоката Фельського С.Л. за надання ним професійної правничої допомоги, визначивши його розмір у сумі 10 000 грн. і матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом Фельським С.Л. такої допомоги позивачу, тому наявні підстави для стягнення на користь позивача коштів на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 766/3508/19.

Суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення компенсації витрат в розмірі 5177 грн.

Колегія суддів не приймає до увагу посилання Головного управління Національної поліції в Запорізькій області в апеляційній скарзі на відсутність детального опису робіт, оскільки, як було зазначено, гонорар адвоката позивача визначений у фіксованому розмірі, а отже відсутня необхідність встановлення таких обставин.

Щодо доводів апеляційної скарги Запорізької обласної прокуратури про неправильне визначення судами порядку стягнення грошових коштів, колегія суддів вказує на таке.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постановах від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28) Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, а тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) (пункт 6.21) та Верховний Суд у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21).

Отже, слід змінити резолютивну частину постанови суду апеляційної інстанції, виключивши з неї посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення - Державну казначейську службу України, та вид рахунку, з якого має бути здійснено списання - з Єдиного казначейського рахунку.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом в постанові від 09 листопада 2022 року у справі № 296/4623/19 (провадження № 61-18635св21).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, але не урахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) та Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 296/2190/17 (провадження № 61-1891св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 1527/4804/12 (провадження № 61-6778св21), колегія суддів вважає необхідним змінити резолютивну частину рішення суду першої інстанції, виключивши з неї посилання на орган, з якого здійснюватиметься стягнення - Державну казначейську службу України, та вид рахунку, з якого має бути здійснено списання - з Єдиного казначейського рахунку.

Оскільки рішення суду першої інстанції по суті спору в частині розміру стягнутих сум колегією суддів залишено без змін, відсутні підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 вересня 2022 року у цій справі змінити, виклавши другий та четвертий абзаци резолютивної частини у наступній редакції:

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) на відшкодування моральної шкоди у розмірі 214000 (двісті чотирнадцять тисяч) гривень, на відшкодування матеріальної шкоди 20058 (двадцять тисяч п`ятдесят вісім) гривень 70 копійок, в всього стягнути 234058 (двісті тридцять чотири тисячі п`ятдесят вісім) гривень 70 копійок).

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 ) понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5177 (п`ять тисяч сімдесят сім) гривень».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 січня 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова