Постанова

Іменем України

08 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 710/1956/21

провадження № 61-10905св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 19 травня 2022 року у складі судді Сивоконя С. С.

та постанову Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Позовнузаяву мотивувалатим, що 18 січня 2021 року близько 00 год. 30 хв. на 23 км + 800 м автодороги Київ - Знамянка відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , який рухався із сторони

м. Обухів, та виконуючи маневр лівого повороту до с. Ходосівка, зіткнувся з автомобілем марки «Асura MDX», реєстраційний номер НОМЕР_2 ,

під керуванням ОСОБА_3 , який рухався зі сторони м. Києва. У результаті зіткнення пасажир автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер

НОМЕР_1 , ОСОБА_4 загинув на місці пригоди.

За фактом ДТП управлінням Головного управління Національної поліції України у Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000000020 за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Станом на день подачі позову досудове розслідування тривало.

Внаслідок смерті ОСОБА_4 в результаті ДТП, їй, як матері загиблого, завдано моральну шкоду, розмір якої вона оцінює у 250 000 грн, які просила стягнути на її користь із відповідача, як власника транспортного засобу «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 19 травня

2022 року, залишеним без змін постановою Черкаського апеляційного суду

від 04 жовтня 2022 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,

у розмірі 250 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що смерть ОСОБА_4 настала внаслідок ДТП, за участю транспортних засобів (тобто джерел підвищеної небезпеки), якими керував відповідач ОСОБА_2 , а також водій ОСОБА_3 , який не є учасником зазначеної цивільної справи. ОСОБА_1 , як мати померлого ОСОБА_4 , має право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її сина.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, завданої смертю її сина внаслідок ДТП, яка сталась за участю ОСОБА_2 , якого, хоча і не визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, однак він несе відповідальність за завдану моральну шкоду як володілець джерела підвищеної небезпеки.

Крім наведеного, суди послались на положення статті 543 ЦК України щодо права кредитора вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Суди відхилили посилання відповідача на те, що він є неналежним відповідачем у справі, та виходили з того, що він є володільцем транспортного засобу, який був учасником ДТП, внаслідок якої настала смерть сина позивача - ОСОБА_4 , отже, несе відповідальність за завдану моральну шкоду матері померлого.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та відмовити у задоволенні позову.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема на те, що судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16, від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15, від 12 червня 2019 року у справі

№ 487/10128/14, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, від 21 лютого 2020 року у справі

№ 813/2646/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, від 29 червня

2022 року у справі № 477/874/19, та постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 800/284/17, від 22 травня 2018 року у справі

№ 800/474/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17,

від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16, від 03 липня 2019 року

у справі № 127/2209/18.

Також заявник посилається на те, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі

у справі, суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

В обґрунтування касаційної скарги послався на те, що суди залишили поза увагою ті обставини, що досудове розслідування у кримінальному провадженні, порушеному за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, триває, та особу, винну у ДТП, не встановлено. Вважає, що позивач не надала належних доказів того, що саме з нього підлягає стягненню завдана їй моральна шкода.

Обраний позивачем спосіб захисту є передчасним. Суди у порушення процесуального закону не вирішили питання щодо складу осіб, які мають брати участь у розгляді справи, та не врахували, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Іншими відповідачами повинні бути страхова компанія та другий учасник ДТП.

Відзив на касаційну скаргу позивач до Верховного Суду не подала.

Фактичні обставини, встановлені судами

18 січня 2021 року близько 00 год. 30 хв. на 23 км + 800 м автодороги Київ - Знамянка відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням

ОСОБА_2 , який рухався із сторони м. Обухів та, виконуючи маневр лівого повороту до с. Ходосівка, зіткнувся з автомобілем марки «Асura MDX», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , який рухався зі сторони м. Києва. У результаті зіткнення пасажир автомобіля марки «Opel Astra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , загинув на місці пригоди (а.с. 12).

За фактом цієї ДТП управлінням Головного управління Національної поліції України у Київській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 000000020 за частиною другою статті 286 КК України (а. с. 9-11).

Кримінальне провадження не закінчено, вина відповідача ОСОБА_2

чи іншої особи не встановлена.

Відповідно до довідки про смерть та лікарського свідоцтва про смерть причина смерті ОСОБА_4 - закрита травма грудної клітини (а.с. 13-14).

ОСОБА_1 є матір`ю померлого в результаті ДТП ОСОБА_4 (а.с. 15-17).

Позивач ОСОБА_1 через свого представника зверталась до страхових компаній з повідомленнями про ДТП та із заявами про виплату страхового відшкодування (а.с. 21-24). В матеріалах справи відсутня інформація щодо виплати позивачу страхового відшкодування.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У цій справі предметом розгляду є вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина, який загинув у ДТП, пред`явлені на підставі статей 1167, 1187 ЦК України до власника транспортного засобу (джерела підвищеної небезпеки), у якому перебував загиблий як пасажир.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Тобто частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, особу, відповідальну за моральну шкоду, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди, зокрема наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частині другій статті 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в тому числі моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

За загальними правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина першо статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів,

які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа,

яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята

статті 1187 ЦК України).

Положення статей 1187, 1188 ЦК України є спеціальними щодо статті 1167

ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Отже, особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки - стаття 1188 ЦК України), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинуваті володільці джерела підвищеної небезпеки.

При вирішенні спору суди попередніх інстанції не врахували, що у випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам (які не є володільцями джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу)застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України, зокрема шкода відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 674/1666/14 (провадження № 61-6468зпв18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі

№ 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, щовнаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкода може бути завдана як власникам (володільцям), наприклад, транспортних засобів, так і третім особам, зокрема пасажирам, пішоходам. Особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, визначені у частині першій статті 1188 ЦК України, а особливості відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки третім особам, - частиною другою цієї статті.

Припис частини другої статті 1188 ЦК України підлягає застосуванню за таких умов: 1) відбулася взаємодія джерел підвищеної небезпеки; 2) потерпілим від неї є інша особа, ніж власники (володільці), наприклад, транспортних засобів; 3) ці власники (володільці) завдали шкоди потерпілому спільно, тобто поведінка кожного із них була неправомірною (зокрема, у разі порушення кожним певних Правил дорожнього руху, що призвело до взаємодії джерел підвищеної небезпеки та завдання внаслідок цього шкоди третій особі). Тоді їхня вина у завданій потерпілому шкоді не має значення, і вони зобов`язані відшкодувати цю шкоду незалежно від такої вини (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

У разі якщо потерпілий від взаємодії джерел підвищеної небезпеки, що стала наслідком неправомірних дій або бездіяльності власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, заявить вимогу про відшкодування неподільної шкоди (як-от шкоди, завданої здоров`ю, моральної шкоди) одним із таких власників (володільців), і той відшкодує цю шкоду у повному обсязі, він отримає право зворотної вимоги до інших власників (володільців)

у відповідній частці.

У пункті 55.1 постанови від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що за змістом частини першої статті 614 ЦК України вина

як підстава відповідальності за порушення зобов`язання - це невжиття особою всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання, зокрема для запобігання заподіянню шкоди.

З огляду на це припис частини другої статті 1188 ЦК України застосовується не тоді, коли встановлена вина кожного з власників (володільців), наприклад, транспортних засобів, внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки яких завдана шкода третій особі (тобто не тоді, коли встановлено невжиття залежних від цих власників (володільців) заходів для запобігання заподіянню такої шкоди), а тоді, коли поведінка кожного із власників (володільців) була неправомірною (зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі).

Встановлення неправомірності діяння кожного з власників (володільців),

які спільно завдали шкоди третій особі внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки, достатньо для покладення на цих власників (володільців) солідарного обов`язку з відшкодування шкоди.

Відповідач як власник та водій автомобіля, у якому знаходився син позивача, який загинув внаслідок ДТП, - хоч і став учасником ДТП, проте ні його вину, ні вину іншого водія не встановлено, вирок у кримінальному провадженні, порушеному за наслідками ДТП, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статтею 286 КК України, не ухвалено. Матеріали справи також не містять відомостей щодо притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР відповідача або другого водія. При цьому обставини, за яких вчинено ДТП, наявність у діях відповідача ознак неправомірної поведінки під час керування транспортним засобом, як умови покладення на нього обов`язку відшкодування шкоди без вини (яка встановлюється обвинувальним вироком суду, постановою про притягнення до адміністративної відповідальності, судовими рішенням про закриття кримінального провадження або справи про адміністративне правопорушення з нереабілітуючих ознак), суди не встановили і не перевірили. Також не встановлено зв`язку між такою поведінкою та завданою позивачу шкодою.

Для цивільної відповідальності відповідача у вигляді відшкодування ним шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки під його керуванням, за правилами статті 1187 ЦК України, наявність його вини у вчиненні ДТП, не має значення, водночас, однією із обов`язкових умов для такого виду відповідальності є об`єктивна сторона цього виду відповідальності, тобто зміст порушення, який полягає у неправомірності дій відповідача (протиправність поведінки заподіювача шкоди) при здійсненні діяльності,

що є джерелом підвищеної небезпеки (при керуванні транспортним засобом), внаслідок якої сталась ДТП, у якій загинув пасажир.

Під час розгляду справи про цивільно-правові наслідки дій особи, вина якої

у ДТП не встановлена, ця особа не позбавлена права доводити правомірність своїх дій під час ДТП та неправомірність дій інших учасників ДТП, а також причинний зв`язок цієї протиправності із завданою шкодою, і такі обставини, зокрема щодо протиправності поведінки заподіювача шкоди, підлягають перевірці і встановленню судом.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що моральна шкода, завдана позивачу смертю її сина, підлягає відшкодуванню незалежно від вини володільців джерел підвищеної небезпеки, проте не врахували необхідність встановлення за таких умов протиправності поведінки кожного з володільців джерел підвищеної небезпеки, чи лише відповідача.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо необґрунтованості покладення відповідальності за завдану шкоду лише на нього, за наявності іншого учасника ДТП та володільця джерела підвищеної небезпеки, суди виходили

з того, що законом передбачено солідарний обов`язок володільців транспортних засобів з відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок ДТП, а відповідач не позбавлений можливості звертатись з відповідними вимогами до інших осіб, які несуть солідарну відповідальність за завдану моральну шкоду у випадку виконання обов`язку одноособово.

Проте, дійшовши зазначених висновків, суди попередніх інстанцій не врахували, що солідарна відповідальність володільців транспортних засобів може виникнути лише за умов, коли поведінка кожного із них була неправомірною, зокрема, якщо кожен із них порушував правила безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, у зв`язку з чим відбулася вказана взаємодія та була завдана шкода третій особі.

Якщо буде встановлено, що поведінка відповідача не була протиправною,

то відсутні підстави вважати, що він спільно завдав позивачу шкоду. Підстава для його солідарної відповідальності з іншим учасником ДТП і власником транспортного засобу перед потерпілою особою незалежно від їхньої вини, буде відсутня.

Також не перевірено наявність/відсутність підстав для покладання обов`язку

з відшкодування шкоди, завданої позивачу, у межах страхового відшкодування, на страховика, який уклав відповідний договір страхування з відповідачем чи іншим учасником ДТП. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача,

проте встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи.

Без встановлення зазначених обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, неможливо ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а суд касаційної інстанції позбавлений права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, надавати оцінку доказам, що не були предметом їх перевірки, чи робити їх переоцінку.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новийрозгляд є порушення норм процесуального права,

що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи судами не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, встановити усі обставини, які мають значення для справи, визначитись та встановити дійсний характер спірних правовідносин, що виникли у зв`язку із ДТП,

яке сталося у зв`язку із взаємодією двох джерел підвищеної небезпеки, встановити наявність/відсутність правової підстави для покладення на відповідача одноособової відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду або існування солідарної відповідальності разом з іншим учасником ДТП, визначитись із нормою закону, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Надати цим правовідносинам належну правову кваліфікацію та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь-яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки справа направляється до суду першої інстанції на новий розгляд,

торозподіл судових витратВерховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 403, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 19 травня

2022 рокута постанову Черкаського апеляційного суду від 04 жовтня

2022 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. І. Коломієць

Р. А. Лідовець