Провадження № 22-ц/802/415/23 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л. Я.,

суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,

секретар с/з Трикош Н. І.,

з участю:

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтувала тим, що з 09 листопада 2003 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08 лютого 2021 року. За час шлюбу ними за спільні грошові кошти та спільною працею було набуто нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3 .

Позивачка також зазначила, що у них з відповідачем народилося двоє дітей дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після розірвання шлюбу проживають разом із нею у спірній квартирі. Відповідач також проживає у цій квартирі та перешкоджає їй у користуванні цим нерухомим майном, а тому спільне користування квартирою є неможливим.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути з неї в користь відповідача грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності подружжя у розмірі 415982 грн, а також просила суд стягнути з відповідача у її користь судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2023 року у цій справі позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалено визнати за позивачкою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в користь позивачки ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати у розмірі 2079,91 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Клубук О. П. просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Клубук О. П. апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 заперечили, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.

Апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана сторонами за спільні кошти за час перебування у шлюбі, а тому позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 у спірній квартирі належить по 1/2 частці. Суд також вважав, що оскільки відповідач позов про визнання права спільної сумісної власності подружжя не визнав, то підстав для стягнення з позивачки в користь відповідача грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 з 09 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 08 лютого 2021 року (а. с. 8).

У них народилося двоє дітей дочка ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 9, 10).

Судом також встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу квартири від 19 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_3 набув у власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на зазначену квартиру зареєстровано на відповідача ОСОБА_3 (а. с. 6).

Отже, спірна квартира набута подружжям ОСОБА_3 і ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі.

Відповідно до частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

У пункті 23 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1 є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і кожному із бувшого подружжя у цій квартирі належить по 1/2 частці.

За положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).

Як передбачено частиною 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира не є об`єктом права спільної сумісної власності з огляду на те, що будь-яких доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти відповідача останній суду не надав.

Інші д оводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм надана належна оцінка.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді