ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1946/23 Справа № 201/5907/20 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Биліна Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Биліни Т.І.,

суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,

за участю секретаря Заворотного К.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу заапеляційною скаргою

представника ОСОБА_1 -

адвоката Мельниченка Віталія Миколайовича,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи державний нотаріус Першої дніпровської нотаріальної контори Білецька Вероніка Іванівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Батова Людмила Григорівна, ОСОБА_3 про встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в остаточно уточнених позовних вимогах просила встановити факт її постійного проживання разом із спадкоємцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтувала наступним: 13 жовтня 1996 року ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_3 (син позивача) та ОСОБА_1 (брат позивача) отримали свідоцтво про право власності по 1/5 частці на квартиру АДРЕСА_1 .

26 липня 2013 року батько та мати позивача вирішили подарувати свої частки квартири позивачці, що підтверджується договором дарування від 26 липня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 3180.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 - батько позивача та відповідача, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла їх мати ОСОБА_5 .

15 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання договору дарування не дійсним. Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 01квітня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири - задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і обдарованою ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Батовою Л.Г., зареєстрований в реєстрі за № 3180.

Позивач постійно проживала з батьком на момент його смерті в 2014 році та відкриття спадщини, проте, із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті батька, звернулася лише 11 червня 2020 року.

Постановою нотаріуса від 11 червня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем пропущено встановлений законом шестимісячний термін, що стало підставою її звернення до суду з цим позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.177-181 Том ІІ).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника адвоката Мельниченка В.М. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 , як і треті особи у справі, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзиву на апеляційну скаргу не подавали.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 1996 року ОСОБА_4 (батько позивача), ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_2 (позивач), ОСОБА_3 (син позивача) та ОСОБА_1 (брат позивача) отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 4). За умови рівності часток у спільній власності, частка кожного дорівнювала 1/5.

26 липня 2013 року батько та мати позивача та відповідача вирішили подарувати свої частки квартири позивачці, що підтверджується договором дарування від 26 липня 2013 року, який був зареєстрований в реєстрі за № 3180 та посвідчений приватним нотаріусом Батовою Л.Г. (т. 1 а.с. 6-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (т. 1 а.с. 9), а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (т.1 а.с. 10).

15 лютого 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою про визнання договору дарування не дійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 січня 2019 року, залишеного без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири - задоволено. Визнано недійсним договір дарування від 26 липня 2013 року квартири АДРЕСА_1 , укладений між дарувальниками ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і обдарованою ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 13-17).

ОСОБА_2 із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті батька ОСОБА_4 , звернулася 11 червня 2020 року.

Того ж дня постановою нотаріуса від 11 червня 2020 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем пропущено встановлений законом шести місячний термін (т.1 а.с. 12).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання ОСОБА_2 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 на підставі документів, а саме:

- страховим свідоцтвом від 09.07.1993 року, в якому зазначено місцем проживання страхувальника ОСОБА_2 адресу: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.117);

- замовленням вікна від 27.03.2008 року, адреса замовника ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_2 ;

- медичним дослідженням від 28.01.2014 року, де адресою піддослідного ОСОБА_2 зазначено АДРЕСА_2 ;

- договором про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладеного між власником КВЖ РЕП Жовтневого району та відповідальним квартиронаймачем, який є власником квартири ОСОБА_2 із зазначенням адреси АДРЕСА_2 (а.с.119);

- договором, укладеним 15.01.2016 року між позивачкою та ТОВ «Дніпропетровськгаз збут» і ПАТ Дніпрогаз, в якому зазначено, що ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.121);

- розпискою ОСОБА_2 про проходження інструктажу по правильному користуванню газовими приладами від 15.09.2016 року в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.120);

- протоколом зборів мешканців будинку АДРЕСА_3 , від 16.03.2016 року, підписаного ОСОБА_2 (а.с.122);

- інформацією Дніпровського центру первинної медико-санітарної допомоги №4, згідно якої, за даними медичної амбулаторної карти ОСОБА_2 , знаходиться під наглядом лікаря, який обслуговує пацієнтів Соборного району в тому числі і адресу: АДРЕСА_3 , з 30.10.2003 року;(а.с.123)

- Актом про фактичне місце проживання від 02.11.2021 року, згідно якого ОСОБА_2 проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 1979 року, в квартирі, проживала на день смерті батька( ОСОБА_4 померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 та матері ( ОСОБА_5 померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ) і проживає на теперішній час;(а.с. 126)

- Актом про не проживання за місцем реєстрації від 02.11.2021 року, згідно якого ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_4 , починаючи з 2003 року і на теперішній час(а.с.127).

Вказані докази стали підставою для задоволення позову про встановлення факту сумісного проживання зі спадкодавцем на момент смерті.

Колегія суддів погоджується, що обставини судом першої інстанції встановлені повно, а висновки зроблені вірно.

З доказів наданих позивачем вбачається її стале відношення до місця проживання своїх батьків, де вона спільно проживала разом з батьком з 2003 року.

Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Доводи апеляційної скарги про недопустимість доказів наданих позивачкою нічим не підтверджено.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст..12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач заперечуючи проти доказів наданих позивачем не надав жодного доказу, який би спростовував твердження позивача.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

На підставі пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.

Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1220 ЦК України передбачає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.

Встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме частину квартири АДРЕСА_1 .

На момент відкриття спадщини позивачка ОСОБА_2 спільно проживала зі спадкодавцем, вказаний факт є доведеним, а тому на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_4 .

Вказаний висновок ґрунтується на позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 12 квітня 2022 року у справі № 175/2730/20.

Доводи представника ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, непереконливі, вони не спростовують рішення суду першої інстанції, та є такими, що вже були досліджені судом першої інстанції і отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, апелянтом не надано, а тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельниченка Віталія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: С.А.Зайцева

Ж.І.Максюта