ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3099/22
Провадження № 2/210/204/23
У Х В А Л А

іменем України

"20" березня 2023 р.

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді Чайкіної О.В., за участі секретаря Епельман К.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням сторін) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Чайкіної О.В. перебуває вищевказана справа.

Ухвалою суду від 10 жовтня 2022 року розгляд справи призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 19 січня 2023 року зупинено провадження у цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу до закінчення строку для примирення строком до 01 березня 2023 року.

Ухвалою суду від 01 березня 2023 року провадження у справі відновлено, клопотання представника відповідача адвоката Чепурнової Олени Володимирівни про направлення справи для визначення підсудності залишено без задоволення.

Від представника позивача - адвоката Мельника Олександра Сергійовича надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, ухвалення судового рішення по суті - задовольнити позовні вимоги, відхилити клопотання сторони відповідача, які скеровані на затягування строків розгляду справи.

Від представника відповідача ОСОБА_3 повторно надійшла заява про направлення справи для визначення підсудності та витребування відомостей з Державної прикордонної служби України.

Суд, дослідивши клопотання представника відповідача про направлення справи для визначення підсудності приходить до наступних висновків.

Положеннями частини першої статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 63 Закону України "Про міжнародне приватне право" припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України "Про міжнародне приватне право" правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Таким чином, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до статті 110 СК України розірвання шлюбу можливе за заявою одного з подружжя.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 ВСУ зазначає, що в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України.

За частиною 2 статті 28 ЦПК України (в редакціїЗакону № 2147-VIII від 03.10.2017 року), позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Приписами статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Зі змісту указаної норми процесуального права вбачається, що Верховний Суд визначає підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства за умови, якщо обидві сторони проживають за межами України. Іншого тлумачення указана норма не допускає.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про міжнародне приватне право" особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є іноземцем - громадянином Арабської Республіки Єгипет, який має зареєстроване місце проживання на території України за адресою: АДРЕСА_2 .

Шлюб між сторонами у справів укладено на території України, Дзержинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 276.

Діти сторін у справі народилися на території України та мають зареєстроване місце проживання на території України.

Посилання на те, що сторона відповідача перебуває під тимчасовим захистом іншої країни, не є безумовною підставою вважати, що сторона у справі проживає в інншій державі, при тому що останнє спільне проживання сторні є Металургійний район міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Доказівв, що позивач перебуває постійно на території іншої держави матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки встановлено, що позивач ОСОБА_1 зареєстрована та проживає на території України, а щодо відповідача ОСОБА_2 відсутні докази стосовно його фактичного місця проживання, тому клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про направлення справи для визначення підсудності задоволенню не підлягає.

Щодо витребування відомостей з Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України громадянкою ОСОБА_1

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 84 ЦПК України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Частиною 2 статті 116 ЦПК України способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Особа, яка заявляє клопотання перед судом про витребування від інших осіб письмових доказів, повинна зазначити: який письмовий доказ вимагається, орган чи особу, у яких він знаходиться, та обставини, які може підтвердити цей доказ. Крім того, у клопотанні слід зазначити обставини, що можуть бути підтверджені доказом, якого необхідно витребувати. Ці обставини повинні входити до предмету доказування у справі, інакше суд може відмовити в задоволенні клопотання про витребування доказів.

Тож, для витребування доказів судом, позивачу необхідно надати суду докази того, що ним вживалися заходи для отримання доказів, проте безуспішно, в зв`язку з чим нею подається клопотання про витребування доказів, яке повинно відповідати вимогам ч. 2 ст. 84 ЦПК України.

Крім того, обставини щодо перебування сторін під тимчасовим захистом на період воєнного стану в іншій країні не є предметом розгляду в даній справі.

Стороною відповідача в порушення ч.1 ст. 84 ЦПК України не обгрунтовано, яке доказове значення мають відомості про тимчасов перебування позивача для вирішення питання про розірвання шлюбу.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що докази, на які вказує представник відповідача, не є необхідними для вирішення даної справи, оскільки предметом розгляду цивільної справи є питання щодо розірвання шлюбу, а відповідачем не доведено і не обґрунтовано, що доказ, який підлягає витребовуванню по справі встановлює наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування і має значення для вирішення даної цивільної справи, враховуючи зміст заявлених вимог.

Тому, у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування відомостей з Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону України громадянкою ОСОБА_1 , слід відмовити.

Крім того, суд відхиляє доводи відповідача, що позивач не мала права та можливості укласти договір з адвокатом у місті Києві.

Повноваження представника позивача належним чином підтверджені матеріалами справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.30, 247, 251, 252, 254, 258-261 ЦПК України,суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про направлення справи для визначення підсудності залишити без задоволення.

Клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про витребування доказів залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає, та відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦПК України набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Відповідно до ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо, скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Суддя: О. В. Чайкіна