ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 550/493/22 Номер провадження 22-ц/814/2167/23Головуючий у 1-й інстанції Юрлагіна Т.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Бутенко С.Б., Карпушина Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Белея Віталія Миколайовича

на ухвалу Чутівського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2022 року, ухвалену суддею Юрлагіною Т.В.

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту перебування на його самостійному вихованні та утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обгрунтована тим, що дитина проживає разом з батьком, шлюб між батьками дитини розірвано, мати не надає матеріальну допомогу, не цікавиться життям дитини, питання перебування на утриманні та вихованні дитини батьком з його матір`ю узгоджено. Встановлення даного факту необхідно з метою безперешкодного перетину заявником державного кордону на випадок погіршення ситуації та можливого навчання дитини за кордоном.

Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Ухвала суду мотивована тим, що вказана заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право щодо перетину державного кордону яке може виникнути у майбутньому, що свідчить про існування спору про право.

Не погодившись з даною ухвалою місцевого суду її в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_1 адвокат Белей В.М., просив її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_4 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років, оскільки встановлення цього факту необхідне для перетину державного кордону України в умовах воєнного стану.

Суд першої інстанції встановив, що висновком органу опіки та піклувння, затвердженого рішенням виконавчого комітету Скороходівської селищної ради Полтавського району Полтавської області від 25.08.2022 № 127, підтверджено факт перебування неповнолітнього ОСОБА_3 на самостійному вихованні та утриманні батька ОСОБА_1 .

Також, суд вказав, що встановлення даного факту пов?язане з необхідністю вирішення у судовому порядку спору між заявником та Державною прикордонною службою України щодо права ОСОБА_1 на перетин державного кордону, який може виникнути у майбутньому.

Таким чином, суд встановив наявність спору про право щодо перетину державного кордону у зв?язку з чим на підставі ст. 315 ч. 4 ЦПК України залишив заяву без розгляду.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Пунктом 5 частини 2 ст. 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядє справи в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Встановлення факту, що має юридичне значення в окремому провадженні, можливе при умові, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення та встановлення такого факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку наводиться у ст. 315 ч. 1 ЦПК і не є вичерпним.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною четвертою статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

У тому разі, коли буде виявлено, що з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження у справі, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Пунктом 5 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ

про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у кожній

справі після її порушення суддя зобов`язаний провести підготовчі

дії, зокрема, з`ясувати, які фізичні особи і організації можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи і підлягають виклику в судове засідання, у необхідних випадках запропонувати заявникові та заінтересованим особам подати додаткові докази на підтвердження заявлених вимог чи заперечень проти них.

Залишаючи заяву ОСОБА_1 без розгляду суд першої інстанції вказав, що в майбутньому між заявником та Державною прикордонною службою України може виникнути спір щодо перетину державного кордону, тобто вбачається спір про право.

Проте колегія суддів не погоджується з даним висновком, з огляду на наступне.

Статтею 1 Закону України «Про державну прикордонну службу України» визначено, що на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

До обов?язків державної прикордонної служби України, визначених ст. 19 Зконом України «Про державну прикордонну службу України» належить зокрема: здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб, транспортних засобів, вантажів в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю, а також реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в установленому порядку прибувають в Україну, та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду, а також здійснення фіксації біометричних даних іноземців та осіб без громадянства під час здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду (п. 6); запобігання та недопущення перетинання державного кордону України особами, яким згідно із законодавством не дозволяється в`їзд в Україну або яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України, у тому числі згідно з дорученнями правоохоронних органів, постановами державного виконавця; розшук у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах в`їзду - виїзду осіб, які переховуються від органів досудового розслідування та суду, ухиляються від відбуття кримінальних покарань; виконання в установленому порядку інших доручень правоохоронних та уповноважених законом державних органів, у тому числі доручень митних органів щодо інформування митних органів про факт наміру перетинання державного кордону України особами, стосовно яких митними органами було виявлено порушення митних правил (п. 8).

Колегія суддів зауважує, що існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним.

Звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 просив встановити факт самостійного виховання дитини віком до 18 років для отримання відстрочки від призиву на військову службу під час мобілізації на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та як наслідок отримання права перетину державного кордону України разом із сином.

Твердження суду про те, що в майбутньому між заявником та Державною прикординною службою України може виникнути спір щодо перетину державного кордону, не заслуговує на увагу, оскільки місцевий суд відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не вирішив питання щодо залучення до участі у справі Державної прикордонної служби України, яка може бути заінтересована у розгляді справи та відповідно надати заперечення та пояснення.

Таким чином, висновок суду про наявність спору про право між заявником та Державною прикордонною службою є передчасним і нічим не підтверджений.

Окрім цього, ОСОБА_1 обгрунтовуючи свої вимоги посилався на приписи ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, які на його думку є правовою підствою для задоволення його заяви.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобовязані, зокрема, жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Пунтом 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

З огляду на пояснення заявника надані у судовому засіданні в суді першої інстанції та вимоги діючого законодавства вбачається, що ним фактично ставиться питання про визнння його таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскільки саме таким особам надається право на перетин державного кордону.

Наведені обставини залишилися поза увагою суду, в той час як до компетенції суду не відноситься питання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, підстав для залишення заяви без розгляду через наявність спору про право матеріали справи не містять, тому необхідно продовжити розгляд справи, залучити належних заінтересованих осіб, надати належну оцінку вимогам заявника та відповідним нормам діючого законодавства, на які він посилається, встановити чи підлягає розгляду в суді в порядку окремого провадження заява про встановлення фактів, які фактично надають право на відстрочку від призиву на військову службу під час мобілізації.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 6, ст. 379, ст. 382 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Белея Віталія Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Чутівського районного суду Полтавської області від 04 жовтня 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. Б. Бутенко

Г. Л. Карпушин