Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2356/22 Головуючий у 1-й інст. Чішман Л.М.
Категорія 44 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М, Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/2356/22 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Чішман Л.М.

встановив:

У лютого 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України, матеріальну шкоду у виді недоотриманих пенсійних виплат, завданої законом, що визнаний неконституційним, за період з 01.01.2015 року по 30.06.2021 року у розмірі 523 324,50 грн.

На обґрунтування позову зазначала, що вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 3 групи, інвалідність пов`язана з Чорнобильською катастрофою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області, як отримувач пенсії, а тому на неї поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ.

Рішенням Конституційного Суду України № 1-р(ІІ)2021 від 07.04.2021 року у справі №3-333/2018 (4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VIII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №796-ХІІ щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Вказує, що неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України, є підставою для застосування наслідків, передбачених у статті 1175 Цивільного кодексу України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними, стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

Сума завданої шкоди законом, що визнаний неконституційним, за період з 01.01.2015 року по 30.06.2021 року становить 523 324,5 грн. (з розрахунку 642 042,00 грн. + 13 323,96 грн (кошти/пенсія/, які повинна була отримати) 132 041,46 грн. (отримані кошти /пенсія/).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 09.06.2022 року провадження у вказаній справ закрито. Повідомлено позивача, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 22.09.2022 року ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 09.06.2022 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05.01.2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, щозавдана їй матеріальна шкода полягає у неодержанні доходів (пенсійних виплат), які б можна було реально отримати від територіального органу Пенсійного фонду України за звичайних обставин, якби її право не було порушене застосуванням до неї територіальним органом Пенсійного фонду України визнаного неконституційним правового акту. Залишення оскаржуваного рішення суду першої інстанції без змін, призведе до позбавлення позивача права на справедливий розгляд її справи, чим буде порушено п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположним свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року та позбавлення її права мирно володіти своїм майном, тобто позбавлення права на відшкодування матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Відповідачі Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області та Державна казначейська служба України правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з`явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 є потерпілою від Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 3 групи, інвалідність пов`язана з Чорнобильською катастрофою, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 07.08.2019, видане Житомирською обласною державною адміністрацією, строк дії - безтермінове (а.с.5).

Як вбачається із пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 від 23.03.2021 року, довідки про доходи №0993 7393 7197 1910 від 02.02.2022 року та відповіді Головного Управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №496-457/Б-02/8-0600/22 від 10.01.2022 року, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській та отримує пенсію як особа з інвалідністю третьої групи, щодо якої встановлено причинний зв`язок з Чорнобильською катастрофою, обчислену відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» області (а.с.6, 8-9).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, розмір завданої матеріальної шкоди, визначено у виді різниці між розміром пенсійних виплат, які позивач, на її думку, мала би отримати на підставі Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (до внесення змін на підставі Закону України від 28.12.2014 року № 76-VIII) та фактично отриманим розміром пенсії з 01.01.2015 року по 30.06.2021 року (а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що саме у спосіб визначення порядку відшкодування шкоди держава має виконати свій обов`язок щодо поновлення прав громадян, які вона сама й порушила, ухваливши акт, що став об`єктом судового конституційного контролю і визнаний неконституційним. Вказане одночасно свідчить про відсутність підстав для ототожнення різниці між передбаченими до виплати за різними нормативними актами грошовими сумами на пенсійне забезпечення із сумою шкоди, завданої особі в результаті визнання неконституційним нормативно-правового акту.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним, виходячи з наступного.

Конституційний Суд України у Рішенні № 1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року у справі №3-333/2018(4498/18) дійшов висновку, що положення частини третьої статті 54 Закону №796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII не відповідають Конституції України (є неконституційними). Встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього Закону в редакції Закону № 76-VIII. З метою реального поновлення у правах громадян України, на яких поширюється дія статті 54 Закону № 796-ХІІ, Конституційний Суд України вважав, що держава зобов`язана розробити порядок (юридичний механізм) відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії статті 54 Закону № 796-ХІІ у редакції Закону № 76-VIII.

Відповідно до частини другої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, ніж у встановленому законом порядку.

Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на час розгляду цієї справи, незважаючи на вимоги Конституційного Суду України, що вказані у його Рішенні №1-р(ІІ)/2021 від 07 квітня 2021 року у справі №3-333/2018(4498/18), не прийнятий.

Посилання позивача на положення статті 1175 ЦК України є безпідставними, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акту, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.7 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

На позивача покладається обов`язок доведення наявності заподіяної шкоди та її розмір, протиправність дій або бездіяльності відповідача, що призвела до заподіяння шкоди та причинний зв`язок між діяннями та шкодою.

Позивачем не доведено належними доказами факт заподіяння саме відповідачами матеріальної шкоди у розумінні статей 22, 1175 ЦК України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням (дією або бездіяльністю) заподіювачів та вини відповідачів в її заподіянні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки розмір заподіяної шкоди не може зводитись до фактичної різниці між сумами грошових коштів, сплачених як пенсійні виплати на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р. №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та розміром пенсійних нарахувань, передбачених положеннями ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 6 червня 1996 року № 230/96-ВР.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду апелянтом не надано.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 05 січня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 березня 2023 року.

Головуючий Судді