Номер провадження: 22-ц/813/4017/23
Головуючий у першій інстанції Мурманова І.М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Карташов О.Ю., Назарова М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пінькова К.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

представник позивача - Шевчук Кирило Миколайович

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Мурманової І.М., ухвалене в приміщенні того ж суду

за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, -

в с т а н о в и в:

Короткий зміст заяви

04 листопада 2021 року від імені та в інтересах ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси із заявою в порядку окремого провадження про встановлення юридичного факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року звернувся представник заявника адвокат Шевчук Кирило Миколайович. В обґрунтування заяви представник зазначив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Одесі, що підтверджується свідоцтвом про народження, та в 1980 році разом з батьками вселився до квартири АДРЕСА_1 де й був зареєстрованим до 1995 року. Представник заявника зазначає, що в 1990 році ОСОБА_1 , документувався паспортом громадянина СРСР, паспорт громадянина України не отримував, однак, за межі території України не виїжджав. В 2020 році заявник звернувся до Суворовського РВ у місті Одеса ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про отримання паспорту громадянина України в перше. Однак, йому було відмовлено з підстав не встановлення належності до громадянства України. Представник зазначає, що громадянство України вкрай потрібно заявнику, оскільки останній хворіє та не має змоги оформити будь-які соціальні виплати, придбання ліків, офіційно працевлаштуватись тощо. На підставі викладеного просить: встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , уродженця м. Одеси, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - задоволено. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, місце проживання: АДРЕСА_2 ) на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі заінтересована особа, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В обгрунтування апеляційної скарги ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що згідно п.1 розділу І Порядку провадження а заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. У випадках, передбачених законодавством України, за подання заяви та інших документів з питань громадянства сплачується державне мито або консульський збір, документ про сплату якого подасться разом із заявами та іншими документами з питань громадянства. Відповідно до п. 10 розділу II Порядку Для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, визначено перелік документів на підтвердження належності до підстав отримання громадянства України. ГУ ДМС України в Одеській області зазначало що заявник не вертався до територіальних підрозділів ГУ ДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка про набуття, прийняття чи встановлення належності до громадянства України, не надав до ГУ ДМС України в Одеській області жодних документів, зазначених у Порядку, отже заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлених факту є передчасним.

Скаржник вважав, що без встановлення особи та статусу заявника неможливо здійснити розгляд питання щодо набуття ним громадянства України та унеможливлюється встановлення факту постійного проживання заявника на законних підставах на території України. Також скаржник зазначав, що до заяви про встановлення юридичного факту заявник надав копію заяви на отримання паспорта колишнього СРСР з відмітками про реєстрацію місця проживання. ?Виходячи з вищевикладеного ГУ ДМС України в Одеській області зазначає, що встановлення факту проживання станом на 1991 рік не стосується особистих прав заявника та ніяк не впливає на них. Також необхідно звернути увагу, що чинним законодавством України визначено порядок набуття громадянства.

Явка сторін

Сторони у справі були повідомлені належним чином судовими повістками про час і дату судового засідання. Заяв про розгляд справи в режимі відеоконференції або про відкладення розгляду справи не надходило.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято на законних підставах та підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У частині 3 статті 294 ЦПК України зазначено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

У частині першій статті 315 ЦПК України наведено перелік фактів, справи про встановлення яких розглядаються судом. Хоча за змістом частини другої цієї статті зазначений перелік не є вичерпним, проте у судовому порядку можуть бути встановлені тільки ті факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення).

Таким чином, факти, що мають юридичне значення - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду у порядку окремого провадження, зокрема, за умови, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав фізичних та юридичних осіб.

Відповідно до статті 316 ЦПК України, заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Підсудність справ за заявою громадянина України, який проживає за її межами, про встановлення факту, що має юридичне значення, визначається за його клопотанням ухвалою судді Верховного Суду.

Відповідно до Конституції України правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України».

За змістом статті 6 Закону України «Про громадянство України», громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Листом Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, який має юридичне значення.

Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України», особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що у заяві про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , уродженця м. Одеси, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України, станом на 24 серпня 1991 року, заявник зазначає, що звертався до Суворовського РВ у м. Одесі для оформлення та отримання паспорта громадянина України, однак отримав відмову з підстав не доведення до громадянства України, що й стало підставою для звернення до суду.

Виходячи з вищевикладеного суд першої інстанції вважав встановленим, що заявник звертався до територіальних підрозділів з приводу отримання паспорту громадянина України, однак йому було відмовлено, таким чином, твердження викладені у відзиві на заяву щодо передчасності звернення до суду з даною заявою, суд першої інстанції вважал такі твердження спростованими матеріалами справи.

Так, згідно листа ДМС Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області Суворовського районного відділу зазначено, що відділом розглянуто заяву від 30.10.2020 року щодо надання адміністративної послуги з отримання громадянства України. В листі зазначено, що особу заявника встановлено. У зв`язку з не встановленням належності до громадянства України, ОСОБА_1 ,. відмовлено у видачі паспорта громадянина України на підставі матеріалів здійсненої перевірки, та при цьому роз`яснено про право набуття громадянства України, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство України». Рекомендовано звернутись до районного суду за місцем постійного проживання з заявою про встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 рік (а.с.8).

Судовою колегією та судом першої інстанції досліджено копію свідоцтва про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця: Україна, Одеська область, м. Одеса, актовий запис № 80. Батьками зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Свідоцтво про народження видано повторно Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 20.05.2021 року. Серія НОМЕР_1 (а.с.4).

Згідно листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради від 24.06.2021 року (вих. № 1117/01-07 виданого на ім`я адвоката Шевчук К.М., вбачається, що з 05.04.1995 року по 04.10.1995 рік ОСОБА_1 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Щодо інформації про місце реєстрації до 1991 року, Департаментом повідомлено про відсутність можливості надання таких відомостей з підстав відсутності інформації (а.с.5-6).

Судовою колегією та судом першої інстанції досліджено довідку видану на ім`я ОСОБА_1 , згідно якої вбачається, що останній перебуває на обліку в КУ «Обласний центр бездомних громадян» за адресою: АДРЕСА_2 , у довідці також зазначено, що ОСОБА_1 , дійсно звертався до Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з заявою щодо встановлення громадянства України. За перевіркою, проведено на підставі заяви, вставлено особу ОСОБА_1 , та встановлено, що останній перебував у громадянстві СРСР, але не встановлено його належності до громадянства України. Довідки видана заступником начальника Суворовського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Шанадаровським Р. (а.с.9).

Згідно листа ДМС України Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області Суворовського районного відділу, адресованого на ім`я ОСОБА_1 , останньому рекомендовано звернутись до районного суду за місцем проживання з заявою про встановлення факту постійного проживання та реєстрації на території України станом на 24.08.1991 рік, після чого необхідно звернутись до найближчого територіального підрозділу ДМС за місцем фактичного проживання з питання набуття громадянства України (а.с.8).

Згідно довідки Одеського загальноосвітньої школи № 12 І-ІІІ ступенів Одеської міської ради Одеської області - ОСОБА_1 , 01.01.1974 року дійсно навчався в школі № 12 з 01.09.1981 року та закінчив 8 класів у 1989 році (а.с.40).

Судовою колегією та судом першої інстанції досліджено лист Державного навчального закладу «Одеський професійний ліцей морського транспорту» від 29.12.2021 року № 320, згідно якого зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався у СПТУ № 11 (Середнє професійно-технічне училище №11) з 01.09.1989 року (згідно наказу №10-к від 01.09.1989 року) до 01.07.1991 року (наказ №7-к) від 01.07.1991 року (а.с.39).

Згідно заяви про видачу паспорту ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, українець, батько: ОСОБА_3 - українець, мати: ОСОБА_4 - українка, - місце проживання: АДРЕСА_4 , звернувся з заявою про видачу (обмін) паспорту у зв`язку з досягненням 16 років. Заява Датована: 29.01.1990 року (а.с.7).

З огляду на викладене, суд першої інстанції вважав встановленим, що станом на 1990 рік, заявник проживав на території України, та у 1990 році, у віці 16 років, отримав паспорт громадянина колишнього СРСР за досягненням 16 років.

Заявник у заяві про встановлення факту також, зазначає, що є хворим, та йому вкрай необхідно отримати громадянство держави, в якій він проживає з моменту свого народження, оскільки відсутність громадянства та паспорта громадянина України, є певними перешкодами щодо проходження курсу лікування, отримання ліків та безпосередньо лікарської допомоги тощо.

Судовою колегією та судом першої інстанції досліджено довідку КНП «Одеський обласний онкологічний диспансер» Одеської обласної ради» згідно якої ОСОБА_1 , 1974 року, проходить курс лікування з клінічним діагнозом: С-z- гортаноглотка та перебуває на лікуванні з березня 2021 року по теперішній час (а.с.10).

Матеріалами справи встановлено, що попередня реєстрація місця проживання ОСОБА_1 ,, ІНФОРМАЦІЯ_1 є: АДРЕСА_5 та з 05.04.1995 року до 04.10.1995 року, місце реєстрації було: АДРЕСА_4 ..

Наразі, ОСОБА_1 , стоїть на обліку в КУ «Одеський центр бездомних громадян» за адресою: м. Одеса. вул. Красна, буд. 11 (а.с.5-6; 9).

Задовольняючи заяву про встановлення факту проживання на території України, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про встановлення юридичного факту.

Посилання заінтересованої особи, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що у даному випадку виник спір про право, рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України впливає на прийняття заяви та рішення про прийняття до громадянства України, так як заявник порушив інстанційність звернення до державних органів та не звертався до органів міграційної служби, не відповаідає матеріалам справи (а.с.5-8).

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1992 року.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Відповідно до пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, (далі - Порядок), громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України.

Пунктом 8 зазначеного вище Порядку передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Згідно із пунктом 44 Порядку, у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Судом першої інстанції в судовому засіданні з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що заявник ОСОБА_1 постійного проживання на території України як у період до 01.07.1991 року (а.с.39), так і після на встановлені дати - 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, і вказані обставини ніким не спростовані.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що факт постійного проживання заявника на території України з 24 серпня 1991 року підтверджений належними та допустимими доказами з чим також погоджується судова колегія.

Доводи скаржника є неналежними та суперечать дослідженим обставинам судом першої інстанції та перевіреним апеляційним судом, стосовно того, що позивачем порушено інстанційність звернення до державних і судових органів(а.с.5-6,8), а надані докази ОСОБА_1 підтверджують факт його постійного проживання на території України на момент набуття Україною Незалежності.

Виходячи з досліджених судовою колегією доказів встановлено, що копія заяви для отримання паспорту ОСОБА_1 громадянина СРСР (а.с.7), копія свідоцтва про народження ОСОБА_1 (а.с.4) відповідь Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради на адвокатський запит (а.с.5-6) та інші докази надані стороною позивача об`єктивно обґрунтовують факт постійного проживання на території України.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постановах Верховного Суду: від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18), від 02 травня 2022 року у справі № 505/1871/20 (провадження № 61-12106св21).

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що вплинули на розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Загальний аналіз фактів народження заявника на території України(а.с.4), навчання у середній школі та ПТУ(а.с.39-40), у сукупності з тривалою реєстрацією проживання у м.Одеса (а.с.5-7) так і реєстрацією у якості безхатченка (а.с.9,11) та знаходженням на момент слухання справи тривалий час в онкодіспансері на лікуванні (а.с.10), відсутності доказів проживання заявника за межами України на момент набуття Незалежності , дозволяє судовій колегії погодитись з висновком суду першої інстанції щодо проживання заявника на території України станом на набуття Незалежності Україною.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 375, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 11 січня 2023 року

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

О.Ю.Карташов