1Справа № 335/7179/22 2/335/334/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Романько О.О., за участі секретаря судового засідання Гутник Є.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича, до Товариства з обмеженою діяльністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» про визнання кредитного договору частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

07.11.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом Товариства з обмеженою діяльністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» про визнання кредитного договору частково недійсним, відповідно до якого просила: визнати частково недійсним кредитний Договір № 59 від 16.08.2018 року. Укладення та підписання якого відбувалося в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ».

В обґрунтування позову позивач вказує, що згідно з умовами кредитного договору № 59 від 16.08.2018 позивачу було надано грошові кошти у сумі 3 000 грн. 00 коп., строком на 16 днів, тобто до 31.08.2018 року. Позичальник зобов`язується повернути кредит у розмірі 3 000 грн. 00 коп. та сплатити проценти у розмірі 960 грн. 00 коп.

Розмір процентів 2% за кожен день користування кредитом, 730% річних.

Датою початку нарахування процентів за користування кредитом є 16.08.2018 року. При виникненні заборгованості, сплаті підлягає неустойка у вигляді штрафу у розмірі 3% за кожен день користування у межах встановленого строку та пеня у розмірі 3,64% від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день - 5,02%, на 30-й день - 7,67%, у порядку, що передбачені розділом 4 Умов. Вважали, що такі умови договору є заздалегідь несправедливими для позивача.

Просили визнати недійсними абзаци 3, 4 кредитного договору № 59 від 16 серпня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1 , а саме: абзац 3, яким визначено, що «Розмір процентів 2 % за кожен день користування кредитом (730 % річних) та абзац 4, відповідно до якого: «При виникненні заборгованості зобов`язуються сплатити неустойку у вигляді штрафу у розмірі 3 % за кожен день користування у межах встановленого строку за пеню у розмірі 3,64 % від суми заборгованості починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день 5,02 %, на 30-й день 7,67 %, у порядку, що передбачені розділом 4 Умов». Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» судові витрати.

Представник позивача надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені, з урахуванням здобутих доказів та практики Верховного Суду. Просив розгляд справи проводити за їх відсутності.

Представник відповідача в судове засіданні не з`явився, заяв чи клопотань по справі не надав. На виконання ухвали суду від 19.12.2022 про витребування доказів 13.01.2023 відповідачем надано додаток до кредитного договору №59 та розрахунок заборгованості за кредитним договором.

Про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку. Відзив на позов не надавали.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

16.08.2018 відповідно до договору № 59 позивачу було надано грошові кошти у сумі 3 000 грн. 00 коп., строком на 16 днів, тобто до 31.08.2018 року. Позичальник зобов`язується повернути кредит у розмірі 3 000 грн. 00 коп. та сплатити проценти у розмірі 960 грн. 00 коп.

Розмір процентів 2% за кожен день користування кредитом, 730% річних.

Встановлюючи фактичні обставини та визначаючи зміст спірних правовідносин, суд виходив з того, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання кредитного договору частково недійсним випливає з положень статей 15, 16, з урахуванням статей ст. ст. ст.509, 638, 640, 1046, 1051, 1054 ЦК України.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання є правовідношення, в яких одна сторона (відповідач) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до 2 ст. 627 Цивільного Кодексу України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», дія якого відповідно до рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, передбачає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Порядок отримання та надання позики регламентується Правилами про порядок надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ», які розміщені за посиланням www/bistrozaim.

Згідно з даними, які містяться в розрахунку заборгованості, що був наданий від 30.12.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» у відповідь на адвокатський запит представника позивача, адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича від 15 грудня 2021 року, вбачаються, що борг ОСОБА_1 за кредитним договором № 59 від 16.08.2018 становить 68 283, 12 грн. Такий же самий розмір заборгованості міститься і в розрахунку наданому відповідачем на запит суду.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Статтею 3 цього кодексу визначено, що електронний договір-це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч. 2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору № 59 від 16.08.2018 позивач отримала кошти у розмірі 3000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності строком на 16 днів, зі сплатою відсотків.

Як вже було зазначено вище, згідно з розрахунку заборгованості, борг ОСОБА_1 за кредитним договором № 59 від 16.08.2018 становить 68 283,12 грн, яка складається з: 3000,00 гри. - сума кредиту; 64 983,12 грн. - заборгованість за відсотками; 1500,00 грн. - пені.

Разом з тим, згідно вказаного розрахунку вбачається, що позивач сплатила ТОВ «Прості Займи» кошти в розмірі 35,86 грн. на погашення тіла кредиту - 1020,00 грн. на погашення відсотків та 144,14 грн. на погашення пені. Позивачем було перераховано грошові кошти ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» в загальному розмір 1200, 00 грн, що підтверджується довідкою щодо підтвердження переказу грошових коштів від 24.12.2021 року.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання з обумовлений сторонами строк.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статей 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Фактичні обставини свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ», як фінансова установа, надало позичальнику суму позики, а останній зобов`язувався повернути надану позику у повному обсязі 16.08.2018.

Таким чином, позикодавець ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування (16 днів), тобто до 16.08.2018 у розмірі 960,00 грн. (60 грн. в день). Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

Розрахунок заборгованості свідчить про те, що визначена позивачем ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» до стягнення заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування позикою включає період, який виходить за межі строку кредитування.

Оскільки після закінчення строку кредитування у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти, тому ТОВ «ПРОСТІ ЗАЙМИ» не має права вимагати стягнення заборгованості по відсотках за користування позикою за період з 01.09.2018 по 17.09.2021.

Більше того, кредитний договір № 59 від 16.08.2018 року містить положення про стягнення штрафу й пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те ж саме порушення є незаконним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припусти, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Згідно з частиною другою статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Штраф є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення штраф відіграє забезпечувані функцію і, навпаки, з моменту порушення - є мірою відповідальності.

Відповідно до частини другої статті 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки, встановлений законом, може бузи збільшений у договорі.

Встановлення штрафу у договорі є санкцією за невиконання стороною своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним між позивачем і фінансовою установою.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частіша перша статті 612 ЦК України).

Таким чином, стягнення штрафу як одного із видів неустойки може мати місце у випадку прострочення виконання зобов`язання, однак не може застосовуватися до часу відсутності факту прострочення боржником виконання свого зобов`язання.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2021 року в справі № 623/2936/19.

Умова спірного кредитного договору в частині обов`язку позивача сплачувати неустойку у вигляді штрафу в розмірі 3 % за кожен день користування у межах встановленого строку є несправедливою та суперечить принципу розумності та добросовісності.

Як вбачається з вищезазначених положень договору, вони містять несправедливі умови, які суперечать вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, встановлено обов`язок позивача сплачувати проценти, що в цілому перевищують 50 % вартості наданих кредитних послуг.

При цьому споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 частини першої статті 1 цього Закону).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У частині третій ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Встановлення сторонами умови кредитного договору в частині обов`язку позичальника сплачувати пеню за кожен день прострочення, а саме в розмірі 3,64% від суми заборгованості, починаючи з першого дня заборгованості, а на 15-й день - 5,02%, на 30-й день - 7,67%, с несправедливою у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг відповідача, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до пункту п`ятого частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливим є зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем не пропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2)договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, якщо: умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Пункти договору № 59 від 16.08.2018 щодо встановлення відповідальності за невиконання умов договору є несправедливими та суперечать принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків позивача як споживача послуг фінансової установи, оскільки така умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за спірним договором.

В силу вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець, зокрема банк, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Вказаної практики дотримується також Верховний Суд, що викладено в справі № 487/7824/15-ц, постанова від 06.03.18 року, з мотивувальній частині якої зазначено, що встановлення відповідальності за невиконання умов кредитного договору у вигляді надмірно високої пені для позичальника суперечить приписам Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо стягнення витрат на правничу професійну допомогу.

Обґрунтування попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи були наведені у самому позові.

Позивачем було укладено договір про надання правової допомоги № 28-01/19 від 28.01.2019 року, згідно Додатку №6 від 15.12.2021 року вбачається, що вартість правничої допомоги у даній справі становить 5000,00 гри.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги гга підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Визначена вартість послуг адвоката, на думку суду, є співмірною зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт; представництвом інтересів клієнта в суді першої інстанції до моменту ухвалення рішення у справі; часом, витраченим адвокатом на підготовку та участь у справі, складання процесуальних документів; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову.

Поряд з цим, докази, що підтверджуватимуть надання витрат на правничу допомогу та, відповідно, їх оплату, надані позивачем до суду у відповідності до вимог, визначених ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2018 року по справі №372/1010/16-ц, склад і розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату правової допомоги, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку чи інший банківський документ, касові чеки, посвідчення).

Представником позивача надано суду: належним чином засвідчену копію договору про надання правової допомоги №28-01/19 від 28.01.2019 року з копією свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю від 31.05.2012 року; належним чином засвідчену копію договору про надання правової допомоги №28-01/19 від 28.01.2019 року; належним чином засвідчену копію додатку №6 від 15.12.2021 року до договору №28-01/19 від 28.01.2019 року; належним чином засвідчену копію акту виконаних робіт №6 від 03.11.2022 року; належним чином засвідчену копію прибуткового касового ордеру від 02.11.2022 року; належним чином засвідчену копію детального опису виконаних робіт адвоката від 03.11.2022 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Керуючись ст. ст. 9, 10, 12, 18, 137, 141, 211, 247, 263-265, 268, 272, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , подану через представника адвоката Шаповалова Андрія Миколайовича, до Товариства з обмеженою діяльністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» про визнання кредитного договору частково недійсним, - задовольнити.

Визнати недійсними абзаци 3, 4 кредитного договору № 59 від 16 серпня 2018 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» та ОСОБА_1 , а саме: абзац 3, яким визначено, що «Розмір процентів 2 % за кожен день користування кредитом (730 % річних) та абзац 4, відповідно до якого: «При виникненні заборгованості зобов`язуються сплатити неустойку у вигляді штрафу у розмірі 3 % за кожен день користування у межах встановленого строку за пеню у розмірі 3,64 % від суми заборгованості починаючи з першого дня заборгованості, на 15-й день 5,02 %, на 30-й день 7,67 %, у порядку, що передбачені розділом 4 Умов».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» (, юридична адреса: 69019, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 39А, офіс 25), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 27.08.2014 року Козелецьким РС УДМС України в Чернігівській області, рнокпп НОМЕР_2 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень, 00 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОСТІ ЗАЙМИ» (, юридична адреса: 69019, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд. 39А, офіс 25), на користь держави суму судових витрат у виді судового збору в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто двох) гривень, 40 копійок.

Повний текст рішення складено 16.03.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. О. Романько