ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4334/23 Справа № 211/2452/22 Суддя у 1-й інстанції - Середня Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 211/2452/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2023 року, яке ухвалено суддею Середньою Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 січня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Українська товарна біржа «ТБУ», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 10 липня 1999 року між нею та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку «А» за АДРЕСА_1 житловою площею 33,6 кв.м., загальною 59,3 кв.м., 1/2 частину сараю «Б», 1/2 частину сараю «В». Вказаний договір було укладено на Українській товарній біржі «ТБУ» без нотаріального посвідчення угоди. Інша частина будинку належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Наразі у неї виникла необхідність відчужити належне їй нерухоме майно, однак під час попереднього оформлення проекту договору купівлі-продажу нотаріус відмовив їй у нотаріальному посвідченні договору у зв`язку з відсутністю обов`язковості нотаріального посвідчення договору. Оскільки на момент укладання вказаного договору був чинним закон України «Про товарну біржу», відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржою, визнавалися дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, позивач просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу № 460552 від 10 липня 1999 року, укладеного між сторонами на товарній біржі, визнавши за нею право власності на 1/2 частку будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки в даному випадку початок перебігу позовної давності є липень 2022 року, коли позивач дізналась про наявність перешкод для продажу будинку, а не з моменту укладання договору купівлі-продажу частини будинку в 1999 році, як то визначено судом першої інстанції.

Також позивач посилається на те, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально посвідчено, тому, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання такої угоди дійсною.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено та з матеріалів справи убачається, що відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомості реєстраційний № 460552, укладеного 10 липня 1999 року на Українській товарній біржі, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 придбала 1/2 частку житлового будинку «А» за АДРЕСА_1 житловою площею 33,6 кв.м., загальною 59,3 кв.м., 1/2 частину сараю «Б», 1/2 частину сараю «В», який належав продавцю на підставі рішення суду від 22.12.1978 (а.с.9).

Нотаріально сторони договір не посвідчили.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулась до суду з позовом з пропуском строку позовної давності та з того, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору та підтвердження права позивача на спірне нерухоме майно державою, а саме реєстрацію права власності за позивачкою на спірний об`єкт нерухомості в органах БТІ.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, проте не може погодитись із висновком суду першої інстанції про те, що позивач звернулась до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі ЦК України), що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки спірний договір купівлі-продажу укладений та зареєстрований на Українській товарній біржі 10 липня 1999 року, то при вирішенні спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК Української РСР), Закон України «Про власність», Закон України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про товарну біржу», в редакції на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

При цьому слід зазначити, що чинним законодавством України, на момент вчинення правочину, не було передбачено такої форми угоди, як біржова.

Набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас, згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній і у належній формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК Української РСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Таким чином, у період укладання оспорюваного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню.

Положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року в справа № 205/8493/16-ц, провадження № 61-40951св18, від 01 квітня 2020 року в справі № 754/1466/15-ц, провадження № 61-11804св18, від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19, провадження № 61-10287св20, від 28 березня 2023 року в справі № 521/4839/21, провадження № 61-11877св22.

Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) роз`яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах жилого будинку (квартири) чи його (її) частини вимагають оформлення в нотаріальній формі.

Ураховуючи вищевикладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду на біржі чи поза нею. Тому необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 липня 2021 року в справі № 640/3509/19, провадження № 61-10287св20, від 28 березня 2023 року в справі № 521/4839/21, провадження № 61-11877св22.

Крім того, частиною другою статті 220 ЦК України встановлено, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц, провадження № 61-12634св18 зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_2 у теперішній час не бажає посвідчити зазначений договір в нотаріальній конторі, доказів навмисного ухилення його від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надала.

Установивши, що спірний договір-купівлі продажу квартири нотаріально посвідчений не був, а доказів навмисного ухилення ОСОБА_2 від нотаріального оформлення угоди позивач суду не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові.

При цьому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально посвідчено, тому, відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про товарну біржу», є підстави для визнання такої угоди дійсною, оскільки положеннями ч.2 ст. 220 ЦК України регламентовано, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16ц зазначено, що для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди, однак позивачем не доведено факт ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 28 березня 2023 року у справі № 521/4839/21 зазначено, що положення статті 227 ЦК Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний.

За викладеного слід дійти висновку про те, що правочини, укладені з метою придбання (купівлі) на біржових торгах жилого будинку чи то квартири, мають бути оформлені не лише з дотримання письмової форми договору, а й за обов`язкової умови його нотаріального посвідчення.

Однак колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки в даному випадку початком перебігу позовної давності є липень 2022 року, коли позивач дізналась про наявність перешкод для продажу будинку, а не момент укладання договору купівлі-продажу частини будинку в 1999 році, як то визначено судом першої інстанції, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні із виключенням з мотивувальної частини рішення, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, посилання на суду те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В іншій частині рішення суду повинно бути залишено без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2023 року як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Українська товарна біржа «ТБУ», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно посилання суду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 травня 2023 року.

Головуючий:

Судді: