Головуючий у І інстанції Ільєва Т.Г.
Провадження №22-ц/824/2757/2023 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Матвієнко Ю.О., суддів Мельника Я.С., Гуля В.В., розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди зазначили, що позов подано до завершення процедури розгляду кримінальної справи № 1-23/05 в цілому щодо обвинуваченого ОСОБА_1 та прийняття і набрання законної сили відповідним судовим рішенням за наслідками її розгляду (закриття кримінального провадження або ухвалення вироку щодо останнього).

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2021 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 06 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 серпня 2020 рокускасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи вказані рішення, Верховний Суд зазначив про передчасність висновків судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог. Також вказав про неврахування судами того, що у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі, зокрема, до розгляду кримінальної справи № 1-23/05 відносно ОСОБА_1 за окремим епізодом злочинної діяльності та винесення вироку по даній справі. При цьому, судами попередніх інстанцій не вирішено питання, чи дозволяють зібрані у цій справі докази встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 листопада 2022 року провадження у справі № 757/50105/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, - зупинено до набрання рішенням у справі № 1-23/05 законної сили.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою, позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Тарахкало М.О. подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу про зупинення провадження скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилався на те, що вирішення даної справи не залежить від результату розгляду кримінальної справи 1-23/05, оскільки наявні в матеріалах справи докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом даного судового розгляду. Крім того, зупинення провадження у справі призводить до надмірної тривалості судового розгляду, який триває вже більше трьох років, та порушення права позивача на відшкодування шкоди за незаконне засудження.

Вказував, що в ухвалі не пояснено, чим саме зумовлена об`єктивна неможливість розгляду даної справи. Суд першої інстанції посилається на висновки Верховного Суду у постанові від 23 вересня 2020 року у справі № 522/17321/13-ц, цитуючи п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, однак вказана постанова не містить вказівку про необхідність зупинити провадження у справі. Навпаки, Верховний Суд направив справу на новий розгляд оскільки встановив процесуальні порушення, допущені судами попередніх інстанцій у зв`язку з тим, що вони не надали оцінки аргументам позивача. Зокрема, стосовно «відбуття ним покарання у вигляді позбавлення волі протягом 267 місяців, проте лише 120 місяців позивач був позбавлений свободи законно, а інші 147 місяців не мають законного підґрунтя».

Крім того, апелянт у скарзі зазначає про те, що постановою Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 1-23/05 змінено вирок Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року та засуджено ОСОБА_1 за ст.69, ч.2 ст.142, ч.3 ст. 142, ч.3 ст.215-3 КК України 1960 року, ч.4 ст. 187, ст. 257 КК України 2001 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, тоді як раніше за ці злочини позивача було засуджено до довічного позбавлення волі. Ця постанова Верховного Суду набрала законної сили.

На новий розгляд справа направлена лише в частині засудження позивача за одним епізодом, що мав місце 09 серпня 2001 року (за ст. 69, ч.2 ст. 142, ч.3 ст. 142, ч.3 ст. 215-3 КК України 1960 року,ч.4 ст.187, ст. 257 КК України 2001 року). За правилами ч. 4 ст.48 КК України 1960 року (в редакції станом на 20.06.2001 р.) строк давності притягнення апелянта до відповідальності за вказані вище злочини, закінчився. Оскільки ст. 93 КК України 1960 року передбачає покарання також у виді довічного позбавлення волі, питання про застосування давності в цьому випадку вирішується судом. Однак навіть якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і замінюється позбавленням волі на певний строк (ст. 45 КК України 1960 року).Отже, навіть в теорії, позивача не може бути засуджено на строк, більший ніж 15 років (відповідно до санкції ст. 93 КК України 1960 року), тоді як фактично він відбув 22 роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК Українисправа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК Українирозгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про зупинення провадження, виходив з неможливості розгляду даної справи до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальній справі № 1-23/05, щодо обвинуваченого ОСОБА_1 , тобто до прийняття і набрання законної сили відповідним судовим рішенням за наслідками її розгляду, а саме: закриття кримінального провадження або ухвалення вироку щодо останнього.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Зупиняючи провадження із зазначеної вище підстави та зазначивши конкретну іншу справу, до вирішення якої зупиняється провадження, суд має проаналізувати предмети спорів у справах і вказати обставини, які б давали підстави для висновку про те, що наявність спору у зазначеній справі виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді даної справи наявність обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. Тобто, підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення по ній має значення для цивільної справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення цієї іншої справи.

Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження у якій зупинене. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що визначаючи наявність підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли у іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Критерії, які б дозволяли переконливо стверджувати про наявність чи відсутність об`єктивної неможливості розгляду справи, в процесуальному кодексі не визначені.

Водночас, між двома справами, що розглядаються, має існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній справі, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги мотивовані тим, що вироком апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 69, частиною другої статті 142, частиною третьою статті 143, частиною третьою статті 215-3, пунктами «а», «г», «і» статті 93 КК України 1960 року, статтею 257, частиною четвертою статті 187 КК України та засуджено до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

17 березня 2016 року у справі «Закшевський В.В. проти України» Європейський суд з прав людини прийняв остаточне рішення, яке набрало чинності 17 червня 2016 року відповідно до статті 44 § 2 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, яким встановлено порушення статті 6 § 3 (с) та 6 § 1 Конвенції в контексті порушення права заявника на захист (встановлення вини заявника по обвинуваченню у вбивстві з використанням доказів, що базуються на допитах, проведених без захисника), порушення статті 3 Конвенції (в контексті браку особистого простору в камері та відсутністю можливості для прогулянок під час утримання в Харківському СІЗО № 27), статті 5 § 4 Конвенції (щодо відсутності на стадіях досудового слідства та судового розгляду можливості скористатися ефективною процедурою перегляду законності продовжуваного тримання під вартою), та статті 6 § 3 (с) Конвенції у поєднанні зі статтею 6 § 1 Конвенції (при встановленні вини заявника за обвинуваченнями у вчиненні вбивства національний суд ґрунтувався на показах, які він надав на початковій стадії слідства за відсутності захисника).

На підставі пункту 2 частини третьої статті 459 КПК України справа була переглянута Верховним Судом, який постановою від 17 квітня 2019 року скасував вирок апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 19 жовтня 2006 року в частині засудження ОСОБА_1 за епізодом, що мав місце ІНФОРМАЦІЯ_1 року (розбійний напад і умисне вбивство ОСОБА_2 та замах на умисне вбивство ОСОБА_3 ) і направив на новий судовий розгляд. По інших епізодах позивача засуджено за статтею 69, частиною другою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 215-3 КК України 1960 року, частиною четвертою статті 187, статтею 257 КК України 2001 року до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією майна. Цього ж дня позивача звільнено з-під варти в залі суду.

20 травня 2019 року Краматорським міським судом Донецької області прийнято до провадження матеріали кримінальної справи за обвинуваченням, серед інших, ОСОБА_1 за статтею 69, частиною другою статті 142, частиною третьою статті 142, частиною третьою статті 215-3 КК України 1960 року, частиною четвертою статті 187, статтею 257 КК України 2001 року (відносно епізоду, що мав місце 09 серпня 2001 року), а з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року він відбув повних 59 місяців покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2018 року позивачу у строк основного покарання у виді довічного позбавлення волі зараховано строк попереднього ув`язнення в період з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі, у зв`язку із чим вважає, що з 11 листопада 2001 року по 19 жовтня 2006 року він відбув повних 118 (59*2) місяців покарання у виді довічного позбавлення волі, а в період з 20 жовтня 2006 року по 17 квітня 2019 року відбув повних 149 місяців та загалом відбував покарання у виді позбавлення волі 267 (118+149) місяців, що еквівалентно 22 повним календарним рокам. Проте лише 10 років (120 місяців) із них позивач був позбавлений свободи законно, а інші ж 12 років (147 місяців) ув`язнення вважає такими, що не мають законного підґрунтя.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що він заявив вимогу про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним засудженням, на підставі статей 56, 62 Конституції України та статей 1173, 1176 ЦК України.

Обгрунтовуючи підстави цих вимог, ОСОБА_1 посилається на те, що його було засуджено за найтяжчі злочини на підставі недопустимих доказів, з порушенням права на захист, до найсуворішого виду покарання - довічного позбавлення волі, а його аргументи залишилися без відповіді в апеляційному суді Донецької області та Верховному Суді України. Сам факт засудження до довічного позбавлення волі є нелюдським і таким, що принижує гідність поводженням через відсутній реальний та ефективний механізм звільнення від довічного позбавлення волі, внаслідок чого засуджені позбавлені надії на звільнення. Більше семи років свого життя позивач провів в місцях позбавлення волі, у зв`язку з чим не міг користуватися низкою прав і свобод, можливостями, не міг подорожувати, працювати, розвиватися, вдосталь спілкуватися із рідними і друзями, з іншими особами, знайомими та колегами стосунки порушено остаточно. Позивач глибоко усвідомлював, що до самої смерті не вийде на свободу, у зв`язку з чим переживав відчай, зневіру, сильні душевні хвилювання. Крім того позивач зазначив, що після стількох років неволі йому необхідно докласти значних зусиль, аби повернутися до нормального життя та соціалізуватися.

У справі №1-23/05 судом розглядається питання про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за окремим епізодом злочинної діяльності, що не виключає можливості винесення обвинувального вироку із призначенням ОСОБА_1 покарання у вигляді позбавлення волі.

Таким чином, у вищевказаній кримінальній справі №1-23/05 можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, від яких залежить можливість розгляду справи № 757/50105/19-ц.

Отже, проаналізувавши предмет спору у справі №757/50105/19-ц, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обидві справи мають тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в кримінальній справи 1-23/05 щодо обвинуваченого ОСОБА_1 , будуть мати преюдиційне значення для справи №757/50105/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконним засудженням, у зв`язку із чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи містять достатні докази для ухвалення рішення по суті, а вирішення справи не залежить від результату розгляду кримінальної справи № 1-23/05, відхиляються колегією суддів, оскільки наявність у позивача правових підстав для стягнення шкоди, завданої незаконним засудженням, залежить, в тому числі, від остаточного результату розгляду кримінальної справи.

Таким чином, зупинивши провадження у даній справі, суд першої інстанції сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справиз метою ухвалення в подальшому законного і обґрунтованого судового рішення.

Враховуючи наведене, зупинення провадження уданій справі до набрання законної сили судовим рішенням у кримінальнійсправі №1-23/05 здійснене судом з дотриманням вимог процесуального закону.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 125 ЦПК України зупинення провадження у справі зупиняє перебіг процесуальних строків, тобто такий період не зараховується до встановленого процесуальним законодавством строку на вирішення спору, перебіг процесуальних строків продовжується з дня відновлення провадження.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що зупинення провадження у справі призводить до затягування строківїї розгляду є необґрунтованим та не являється підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переоцінки доказів та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; законності та обгрунтованості висновків суду ці доводи не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення ухвали Печерського районного суду м. Києва від 24 листопада 2022 року без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, Київськийапеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районногосуду міста Києва від 24 листопада 2022 року про зупинення провадження у справі - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: