провадження № 4-с/336/17/2023
УХВАЛА

іменем України

27 березня 2023 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу № 336/1620/23 (номер провадження 4-с/336/17/2023), в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, за скаргою скаржника (боржника) ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Кравченко Ольга Василівна, стягувач: ОСОБА_2 , особа, дії якої оскаржуються Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на рішення державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії (в порядку ст. 447-448 ЦПК України), -

встановив:

28 лютого 2023 року до суду від представника скаржника адвоката Кравченко О.В. надійшла скарга на рішення державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії (в порядку ст. 447-448 ЦПК України).

В обґрунтування скарги представник скаржника зазначає, що на примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіональної о управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 66657310, відкрите 31.08.2021 на підставі судового наказу № 336/3117/21, виданого 26.07.2021 Шевченківським районним судом міста Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.04.2021 і до повноліття дитини.

Указане виконавче провадження перебуває на виконанні у державного виконавця Тоцької Інни Олександрівни.

31 серпня 2021 року на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника. Підставою накладення арешту на майно боржника стала його заборгованість зі сплати аліментів понад три місяці. Причиною виникнення заборгованості стала необізнаність боржника із судовим наказом про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дочку.

07 вересня 2021 року ОСОБА_1 погасив заборгованість зі сплати аліментів у повному обсязі, у зв`язку з чим державний виконавець виніс постанову про скасування заходів примусового виконання від 07.09.2021.

15 червня 2022 року на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на відсутність заборгованості зі сплати аліментів та можливості забезпечити виконання судового наказу в інший спосіб, державний виконавець зняв арешт з рухомого майна боржника, про що виніс відповідну постанову. Арешт на нерухоме майно державний виконавець не зняв.

10 лютого 2023 року боржник звернувся до головного Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного в рамках цього виконавчого провадження.

Листом від 16.02.2023 № 10767 орган ДВС повідомив, що підстави для знягтя арешту з нерухомого майна боржника відсутні, у зв`язку з тим, що державний виконавець не виявив іншого майна, яким може бути забезпечене виконання судовою наказу. Такс повідомлення за своєю сутністю є рішенням державного виконавця про відмову у знятті арешту.

Зазначений лист представник боржника, отримала на електронну пошту 16.02.2023.

Рішення про відмову в знятті арешту боржник вважає неправомірним.

Буквальне тлумачення вказаної норми дозволяє дійти висновку, що у таких випадках арешт має бути знятий у разі наявності двох умов: погашення боржником заборгованості та наявності інших способів забезпечення виконання рішення суду.

З 07 вересня 2021 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів. Більш того, відтоді боржник своєчасно і належним чином виконує судове рішення зі сплати аліментів шляхом їх добровільного перерахування на рахунок стягувачки. Станом на день подання скарги у боржника наявна переплата зі сплати аліментів у сумі 338 гривень 75 копійок. Наведене підтверджується розрахунком заборгованості від 09.02.2023 та дублікатом квитанції АТ КБ «Приватбанк» № P24AP24A886080820D59804 від 26.02.2023 про сплату аліментів за лютий 2023 року.

Висновок органу ДВС про відсутність у боржника відкритих рахунків у банках, а також про відсутність у нього іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, не відповідає фактичним обставинам справи.

Зокрема, у боржника відкриті два рахунки у АТ КБ «Приватбанк», сумарний залишок власних коштів по зазначених рахунках становить 58500,87 гривень, що підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» від 16.02.2023 № EFMV5S8LBAT61SDR.

Також на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Шевченківського районного суду міста Запоріжжя у справі № 336/5092/21 від 18.04.2022, що набрала законної сили 04.05.2022 (посилання в Єдиному державному реєстрі судових рішень https://revestr.court.gov.ua/Review/103979362), за боржником визнано право особистої приватної власності на автомобіль марки Ford, моделі Galaxy, 2012 року випуску, сірого кольору, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , тип легковий-загальний універсал-В, об`єм двигуна 1998, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Крім того, ОСОБА_1 є одноосібним власником частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «АСЛ 2020» вартістю 4000000,00 (чотири мільйони) гривень 00 копійок, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, виданою Департаментом реєстраційних послуг Запорізької міської ради 22.12.2020 та актуальною інформацією із зазначеного реєстру, сформованою станом на день подання скарги.

За таких обставин, посилання органів ДВС на відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника не ґрунтується на законі. Представник скаржника просить визнати неправомірною рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцької Інни Олександрівни про відмову у знятті арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 відповідно до постанови про арешт майна боржника від 31.08.2021, в рамках виконавчого провадження № 66657310, та зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцьку Інну Олександрівну, а у разі нездійснення нею повноважень державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - уповноважену особу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_1 відповідно до постанови про арешт майна боржника від 31.08.2021. в рамках виконавчого провадження № 66657310.

Ухвалою судді 01 березня 2023 року вказану скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Витребувано від Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 66657310.

08 березня 2023 року через систему «Електронний суд» від державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцької О.І. надійшов відзив на заяву та додані до нього матеріали виконавчого провадження.

13 березня 2023 року через канцелярію суду від державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцької О.І. надійшов відзив та додані до нього матеріали виконавчого провадження.

У відзиві державний виконавець вважає, що скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Вказує, що на підставі судового наказу № 336/3117/21, виданого 26.07.2021 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.04.2021 і до повноліття дитини.

31.08.2021 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 та оригіналу виконавчого документа, керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно розрахунку заборгованості від 31.08.2021 року станом на 31.08.2021 рік сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом становив 15 092,75 грн., що є сукупним розміром суми платежів за три місяці.

Відповідно до п. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №272574745 за ОСОБА_1 зареєстровано 1/1 частки власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відповіді на запит № 112587160 від 31.08.2021 до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів за боржником зареєстровано транспортні засоби: вантажний DAF 95 XF 380 2004 року випуску, причеп KRONEZZP 18, 2005 року випуску.

Відповідно до п. 1 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

31.08.2021 було винесено постанову про арешт майна відповідно до п. 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку з чим, з метою забезпечення реального виконання рішення є необхідним у відповідності до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» накласти арешт на усе майно боржника.

31.08.2021 старшим державним виконавцем було винесено повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників згідно п. 5 розділу XVI при наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, виконавець виносить повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників.

03.09.2021 року до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява від боржника з проханням долучити до матеріалів виконавчого провадження копії квитанцій про сплату аліментів на користь ОСОБА_2 .

Згідно перерахунку заборгованості від 06.09.2021 року станом на 06.09.2021 рік включно сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом становив 4695,25 грн.

Станом на 07.09.2021 року заборгованість зі сплати аліментів погашена у повному обсязі, згідно чого старшим державним виконавцем було винесено постанову про скасування заходів примусового виконання, керуючись ч. 7 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 19 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень.

14.06.2022 року до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла заява від боржника з проханням зняти арешт з усього рухомого майна.

Керуючись ч. 7 п. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з його майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржник заступником начальника відділу було винесено постанову про зняття арешту з усього рухомого майна боржника, згідно якої станом на 31.05.2022 рік заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим документом відсутня.

20.01.2023 року до відділу надійшла заява від представника боржника з проханням перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 66657310 та наданням квитанцій зі сплати аліментів на пряму стягувачу.

Станом на 31.12.2022 рік заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим документом становила 3 336,25 грн.

27.01.2023 року до відділу надійшла повторна заява від представника боржника з проханням перерахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 66657310 з наданням квитанцій про перерахування аліментів.

Згідно перерахунку заборгованості станом на 31.01.2023 рік заборгованість за виконавчим документом відсутня.

10.02.2023 року до відділу надійшла заява від представника боржника з проханням зняти арешт, накладений на майно боржника за виконавчим провадженням № 66657310 з примусового виконання судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/3117/21 накладеного старшим державним виконавцем від 31.08.2021 року.

16.02.2023 року за вх. №10767 було надано відповідь на заяву згідно якої, за наявними матеріалами справи боржник за виконавчим провадженням офіційно не працевлаштований, інформація про відкриті рахунки боржника відсутня, зареєстрованих транспортних засобів не має. Наявні об`єкти нерухомості зареєстровані за боржником, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що фактично є єдиними матеріальними об`єктами для забезпечення виконання рішення у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

У скарзі на рішення державного виконавця боржником вказано, що у АТ КБ «Приватбанку» відкрито два рахунки, сумарний залишок яких становить 58500,87 грн. Водночас в матеріалах справи відсутня інформація щодо наявності коштів на рахунках боржника та режиму використання таких рахунків, згідно з відповіді Державної фіскальної служби України від 14.09.2022 року у зв`язку з тим, що звернення стягнення на кошти боржника проводиться лише за наявністю заборгованості зі сплати аліментів та є заходом примусового виконання. Також, згідно з Закону України Про внесення змін до розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України фізичні особи можуть здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт органами державної виконавчої служби, приватними виконавцями, без урахування такого арешту за умови, якщо сума стягнення за виконавчим документом не перевищує 100 тисяч гривень.

Також, як вбачається зі скарги, за боржником визнано право особистої приватної власності на автомобіль марки FORD Galaxy, 2012 року випуску, але згідно відповіді на запит № 157133694 від 02.03.2023 року до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів відсутні будь які данні. Тобто зазначений у скарзі транспортний засіб не зареєстрований за боржником в установленому законом порядку з дати винесення рішення судом. Водночас інші зазначені транспортні засоби в ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2022 року зокрема автомобіль марки DAF, моделі 95 XF 380, 2004 року випуску, синього кольору, та причіп марки KRONE, моделі ZZP 18, 2005 року випуску, синього кольору, вже були зареєстровані та станом на теперішній не є власністю боржника, що ставить під сумнів належність транспортного засобу як власності боржника. Крім цього, на транспортному засобі та за боржником відсутні арешти накладені державним виконавцем в межах виконавчого провадження зі сплати аліментів, підстав для накладення такого арешту у державного виконавця не має, а тому транспортний засіб до завершення обов`язку утримання дитини може бути відчужений боржником без перешкод.

Щодо частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальність «АСЛ 2020» вартістю 4000000,00 (чотири мільйони) гривень 00 копійок. Відповідно до ст. 22 Закону звернення стягнення на частку учасника товариства відбувається у два способи: самостійного викупу частки учасника-боржника іншими учасниками товариства, які мають переважне право викупу, або шляхом примусової реалізації частки на аукціоні за загальними правилами, у разі відмови інших учасників на придбання корпоративних прав учасника-боржника

Для забезпечення невідчужуваності своїх активів у виконавчому провадженні, виконавець накладає арешт на відповідні майнові права боржника. Оскільки за законодавством України на корпоративні права розповсюджується правовий режим рухомого майна, відповідне їх обтяження вноситься до державного реєстру обтяжень рухомого майна, що нібито має унеможливити вчинити дії щодо відчуження своєї частки.

Однак, у відповідності до положень Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», реєстратор відмовляє у проведенні державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу лише за наявності у Єдиному державному реєстрі інформації про судове рішення щодо арешту корпоративних прав (п. 3 ч. 1 ст. 28). За відсутності правового закріплення процедури звернення стягнення та накладення арешту на частку учасника товариства фізичної особи, державним виконавцем наявність за боржником частки у статутному капіталі не може розглядатись як спосіб забезпечення виконання рішення.

Державний виконавець просить у задоволенні скарги адвоката Кравченко О.В. в інтересах ОСОБА_1 на дії державного виконавця Тоцької Інни Олесандрівни від 01.03.2023року відмовити в повному обсязі.

В судове засідання скаржник (боржник) ОСОБА_1 , не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений.

Від представника скаржника адвоката Кравченко О.В. надійшла заява в якій просила дану скаргу розглядати за її відсутності та за відсутності ОСОБА_1 , та просила скаргу задовольнити. До заяви долучила докази сплати боржником ОСОБА_1 аліментів за березень 2023 року та докази того, що на житловий будинок належний ОСОБА_1 накладено арешт згідно з постановою державного виконавця від 31 серпня 2021 року.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлена, жодних заяв та клопотань до суду не надсилала.

Державний виконавець Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцької О.І. надала відзив та матеріали виконавчого провадження, вважає, що скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, просить вказану скаргу розглядати за її відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Справа розглянута на підставі матеріалів справи та за відсутності учасників справи, що з урахуванням наданих заяв сторін про розгляд справи у їх відсутність та положень частини другої статті 450 ЦПК України не перешкоджає розгляду скарги за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження № 66657310, відкрите 31.08.2021 на підставі судового наказу № 336/3117/21, виданого 26.07.2021 Шевченківським районним судом міста Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дочки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.04.2021 і до повноліття дитини.

Вказане виконавче провадження перебуває на виконанні у державного виконавця Тоцької Інни Олександрівни.

31 серпня 2021 року на підставі ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець виніс постанову про арешт майна боржника. Підставою накладення арешту на майно боржника стала його заборгованість зі сплати аліментів понад три місяці. Причиною виникнення заборгованості стала необізнаність боржника із судовим наказом про стягнення з нього аліментів на неповнолітню дочку.

07 вересня 2021 року ОСОБА_1 погасив заборгованість зі сплати аліментів у повному обсязі, у зв`язку з чим державний виконавець виніс постанову про скасування заходів примусового виконання від 07.09.2021.

15 червня 2022 року на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», з огляду на відсутність заборгованості зі сплати аліментів та можливості забезпечити виконання судового наказу в інший спосіб, державний виконавець зняв арешт з рухомого майна боржника, про що виніс відповідну постанову. Арешт на нерухоме майно державний виконавець не зняв.

10 лютого 2023 року боржник звернувся до головного Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про зняття арешту з нерухомого майна, накладеного в рамках цього виконавчого провадження.

Листом від 16.02.2023 № 10767 орган ДВС повідомив, що підстави для зняття арешту з нерухомого майна боржника відсутні, у зв`язку з тим, що державний виконавець не виявив іншого майна, яким може бути забезпечене виконання судовою наказу. Таке повідомлення за своєю сутністю є рішенням державного виконавця про відмову у знятті арешту.

Зазначений лист представник боржника, отримала на електронну пошту 16.02.2023.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 327032227 від 27 березня 2023 року слідує, що на житловий будинок належний ОСОБА_1 на праві власності накладено арешт державним виконавцем згідно з постановою від 31 серпня 2021 року, опис предмета обтяження все нерухоме майно.

З відзиву державного виконавця слідує, що у боржника ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

Крім того, представником скаржника адвокатом Кравченко О.В. долучено докази сплати боржником ОСОБА_1 аліментів за березень 2023 року, що вказує на належне виконання боржником своїх зобов`язань по утриманню дитини.

З аналізу наведеного, суд вважає що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання на території України судових рішень визначаються Законом України від 02 червня 2016 року N 1404-VIII "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, далі - Закон N 1404-VIII).

Відповідно до статті 1 Закону N 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону N 1404-VIII відповідно до цього Закону примусовому виконанню підлягають рішення, зокрема, на підставі виконавчого листа, судового наказу тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону N 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 02 червня 2016 року N 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (далі - Закон N 1403-VIII) завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

За текстом ч. 1 ст. 4 Закону N 1403-VIII, діяльність органів державної виконавчої служби та приватних виконавців здійснюється з дотриманням принципів: 1) верховенства права; 2) законності; 3) незалежності; 4) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 5) обов`язковості виконання рішень; 6) диспозитивності; 7) гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; 8) розумності строків виконавчого провадження; 9) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність (частина друга статті 4 Закону N 1403-VIII).

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, згідно матеріалів виконавчого провадження слідує, що підставою для зняття всіх заходів примусового виконання у вигляді тимчасових обмежень щодо боржника слугували надані боржником квитанції про сплату аліментів в повному обсязі. В подальшому ОСОБА_1 належними чином виконував покладені обов`язки щодо утримання дитини, про що надавав відповідні квитанції про сплату аліментів.

Відповідно до відповіді на запит № 144808719 від 14.09.2022 року державного виконавця до Державної фіскальної служби України зазначено, що фізична особа боржник зазначені номер паспорту та РНОКПП є фізичною особою, яка отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою. Так, державний виконавець маючи достовірні відомості про джерело доходів боржника та їх розмір, згідно ч. 6 статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" мав винести постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Крім того, ОСОБА_1 має відкриті рахунки в банках, про що свідчить відповідь на запит № 144808731 від 14.09.2022 року державного виконавця до Державної фіскальної служби України.

Також, державним виконавцем при проведенні розрахунку було встановлено відсутність заборгованості на момент відмови у знятті арешту, та належне виконання боржником своїх обов`язків, що є підставою для зняття арешту з майна боржника платника аліментів з урахуванням працевлаштованості боржника та отримання ним регулярного доходу.

Частиною 3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» однією із засад виконавчого провадження є співмірність заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями.

Системний аналіз вказаних статей дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначені певні правила накладання арешту майна в межах виконавчого провадження. Так, арешт може бути накладений з метою забезпечення реального виконання рішення. Арешт накладається після виявлення майна, на що прямо вказує норма абз. 3 ч. 2 ст. 56 Закону. Для цього державному виконавцю надається доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Виявивши таке майно державний виконавець застосовує арешт співмірно обсягу вимог за рішенням.

В матеріалах справи відсутні докази того, що при накладенні арешту на нерухоме майно державний виконавець перевірив майновий стан боржника та застосував арешт, який є співмірним обсягу вимог.

Згідно Закону України «Про виконавче провадження» постанова про арешт майна боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Згідно даного Закону арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Проте, нормами вказаного вище Закону не передбачено можливості накладення та існування арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника з метою попередження на майбутнє належного виконання останнім рішення суду.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Згідно з ч. 6 вищевказаної статті стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин і вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Аналіз діючого законодавства дає підстави стверджувати, що арешт на майно боржника як засіб забезпечення реального виконання судового рішення має накладатися з урахуванням певної послідовності та виключно у розмірі суми стягнення. Накладення арешту на все нерухоме майно боржника є не співмірним з сумою боргу.

З відзиву державного виконавця слідує, що у боржника ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

Крім того, представником скаржника адвокатом Кравченко О.В. долучено докази сплати боржником ОСОБА_1 аліментів за березень 2023 року, що вказує на належне виконання боржником своїх зобов`язань по утриманню дитини.

ОСОБА_1 є фізичною особою, яка отримує доходи від податкового агента та є самозайнятою особою. Крім того, ОСОБА_1 має відкриті рахунки в банках, про що повідомлено державного виконавця.

За таких обставин вбачається порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, зокрема втручання державного органу (ДВС) в право особи на мирне володіння майном, яке за наявності вказаних обставин не є виправданим, так як здійснено з порушенням принципів пропорційності, справедливості, рівноваги між інтересами держави та боржника, оскільки останній несе надмірний тягар внаслідок таких дій державного виконавця ДВС. При цьому, боржник не вчиняє жодних дій, які б свідчили про ухилення останнього від виконання рішення суду.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Посилання державного виконавця ДВС на відсутність підстав для зняття арешту з майна боржника не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 316, 317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право Держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Попри наявність законної підстави втручання органу ДВС у право боржника на мирне володіння своїм майном та легітимної мети такого втручання, наявність арешту на майно за відсутності заборгованості зі сплати аліментів, при їх постійній та стабільній сплаті, з урахуванням нетривалого часу (6 місяців), протягом якого діятиме обов`язок боржника сплачувати аліменти, а також наявності іншого майна, що може бути використане для примусового виконання рішення у разі їх несплати, не є пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві. Боржник своєчасно виконує встановлений судовим наказом обов`язок, від сплати аліментів на утримання дочки наміру ухилятися не має. За таких обставин, неможливість боржника вільно розпоряджатися своїм майном становить для нього надмірний тягар.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 N 1404-VIII (далі Закон N 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закон N 1404-VIII визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до частини першої статті 18 Закон N 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частиною другою статті 71 Закон N 1404-VIII передбачено, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Відповідно до статті 48, 56 Закону N 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною п`ятою статті 13 Закону N 1404-VIII постанова про зняття арешту виноситься виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Пунктом 7 ч. 4 ст. 59 Закону N 1404-VIII визначено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника. Частиною 5 ст. 59 Закону N 1404-VIII визначено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Із аналізу наведеної норми Закон N 1404-VIII слідує, що підставою для зняття державним виконавцем раніше накладеного арешту на майно боржника є, зокрема, погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

За змістом цієї норми таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

Таким чином боржником доведено, що виконання рішення зі сплати аліментів забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, а саме зверненням стягнення на його заробітну плату, або на відкриті в банках рахунки, заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

Таким чином, у державного виконавця наявні усі підстави, передбачені пунктом 7 частини четвертої статті 59 Закон N 1404-VIII, для зняття арешту з майна, але в порушення приписів наведеної норми такий арешт державним виконавцем знято не було.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про правомірність скарги, оскільки боржником доведено та обґрунтовано неправомірність дій державного виконавця щодо незняття арешту з його нерухомого майна, а тому скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи встановлені обставини та оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про правомірність скарги, оскільки боржником доведено та обґрунтовано неправомірність дій державного виконавця щодо незняття арешту з його нерухомого майна, а тому скарга підлягає задоволенню.

Керуючись Законом України «Про виконавче провадженя», ст.ст. 447-451, 258-261 ЦПК України, суддя -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Кравченко Ольга Василівна, стягувач: ОСОБА_2 , особа, дії якої оскаржуються Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на рішення державного виконавця та зобов`язання вчинити певні дії (в порядку ст. 447-448 ЦПК України), - задовольнити.

Визнати неправомірним рішення державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцької Інни Олександрівни про відмову у знятті арешту, накладеного на майно ОСОБА_1 відповідно до постанови про арешт майна боржника від 31.08.2021, в рамках виконавчого провадження № 66657310.

Зобов`язати державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Тоцьку Інну Олександрівну, а у разі нездійснення нею повноважень державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - уповноважену особу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), зняти арешт, накладений на майно ОСОБА_1 відповідно до постанови про арешт майна боржника від 31.08.2021. в рамках виконавчого провадження № 66657310.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: Л.В. Петренко