провадження №2/279/102/23
Справа № 279/2444/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2023 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Коваленко В.П.

секретаря Лепесевицької В.В. ,

представника позивача Таргонської А.К.

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач Орган опіки та піклування Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до Коростенського міськрайонного суду із даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнути оплату додаткових витрат на дитину, а саме обстеження і придбання окулярів в сумі 2166, 00 гри вень. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини. Мати дівчинки померла.

Ухвалою суду від 16 листопада 2022 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 16 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача Таргонська А.К. підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовних вимог не визнав, ствердив, що він протягом всього життя цікавився життям доньки, сплачував аліменти на її утримання, бачитись з донькою йому постійно перешкоджала теща та колишня дружина.

Вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог,виходячи з таких підстав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Статтею 141 СК України передбачено рівні права та обов`язки обох батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

За правилами ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Вказані положення викладено в постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Шлюб розірваний рішенням Лугинського районого суду ще в 2007 році. Після розірвання шлюбу дівчинка ОСОБА_3 стала проживати у будинку дідуся та бабусі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом з матір"ю.

Відповідач ОСОБА_2 за рішенням суду щомісячно сплачував аліменти на утримання дівчинки. Намагався зустрічатися з дитиною, але через особисті непорозуміння з колишньою дружиною та тещею, відвідувати дитину змоги не мав.

У зв"язку з цим він звертався до органу опіки та згідно висновку районної опікунської ради від 17.12.2007 року було вирішено рекомендувати ОСОБА_4 надавати дозвіл ОСОБА_2 спілкуватися з дитиною, забирати на вихідні, брати участь у її вихованні. (а.с.60).

Однак, через постійні сварки і непорозуміння, відвідувати дитину ОСОБА_2 не міг, а тому сплачував аліменти щомісячно, іноді дарував дитячий одяг, при відвідуванні дитячого садочка дитина плакала, бабуся забороняла вихователям виводити дитину до батька. Через батьків однокласників відповідач передавав кошти на ремонт класу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати дівчинки померла, постало питання про отримання соціальної допомоги, але батько її не оформляв. Зі слів батька він не міг це зробити.Є оскільки дівчинка відмовлялася давати батьку паспорт.

Після смерті матері дівчинка продовжує проживати у будинку дідуся та бабусі, де забезпечена всі необхідним. Оскільки у дівчинки виникла проблема із хворобою очей, то батькові було рекомендовано понести додаткові витрати на придбання окулярів.

Враховуючи вищенаведене, висновок органу опіки та піклування Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області про доцільність позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може бути покладено в основу рішення, а повинен оцінюватися в комплексі з іншими доказами по справі з метою забезпечення найкращих інтересів дітей. Крім того, у висновку не наведені переконливі аргументи, на підставі яких було прийнято рішення про застосування щодо відповідача крайнього заходу - позбавлення його батьківських прав. Тому, висновок органу опіки та піклування не може бути беззаперечним доказом для підтвердження факту умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та необхідності застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. При цьому судом враховано, що такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях того з батьків, який ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживає своїми батьківськими правами, жорстоко поводиться з дітьми, шкідливо впливає на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року(пункт 54 та пункт 58) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки, факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

За клопотанням позивача судом було допитано ряд свідків.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ствердили суду, що вони дійсно при ймали участь як члени комісії у обстеженні житлових умов неповнолітньої ОСОБА_3 , 2005 року народження. Дівчинка має окрему кімнату, проживає разом з дідусем та бабусею.

Свідок ОСОБА_11 показала суду, що працювала завідувачкою дитячим садочком. До ОСОБА_3 приходив батько, приносив ведмедика, дитина заховалась за виховательку і до нього іти не хотіла. Наступного разу в дитини при зустрічі з батьком була істерика, бабуся заборонила давати дівчинку батьку.

З показів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 видно, що порозуміння між батьком і донькою ніколи не було, крім сплати аліментів , життям дитини він не цікавився.

Відповідно до вимог ч.3 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Дівчинка вирішила проживати у бабусі і це є її правом.

Таким чином, при дослідженні справи судом не знайдено достатніх підстав, які в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання відповідачем своєї доньки . Винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми обов`язками також позивачем суду не доведено.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Позов про стягнення додаткових витрат на лікування є похідним і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-268 ЦПК України, ст. 164 СК України, суд , -

У Х В А Л И В :

В позові Органу опіки та піклування Лугинської селищної ради Коростенського району Житомирської області в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_2 , про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.П. Коваленко