Дата документу 24.01.2023 Справа № 336/6544/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/6544/18 Головуючий у 1 інстанції:Дацюк О.І.
Провадження № 22-ц/807/344/23 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.

секретар: Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, Департамент комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про визнання зняття з реєстрації місця проживання незаконним, про визнання свідоцтва про право власності частково недійсним, про визнання права на приватизацію частки квартири, про визнання права проживання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені та в інтересах якого як законний представник діяла його мати ОСОБА_6 , звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , вказавши, що є сином ОСОБА_2 та онуком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Після народження він проживав разом із батьками, а також бабкою та дідом у гуртожитку по АДРЕСА_1 . У 2002 році його дід ОСОБА_3 отримав ордер на квартиру АДРЕСА_2 , однак позивач ОСОБА_5 до вказаного ордеру внесений не був. 13.03.2002 ОСОБА_5 був зареєстрований як такий, що проживає у зазначеній квартирі, де постійно проживав до вересня 2005 року, коли разом із матір`ю покинув житло та з того часу вони проживають в іншому житлі. 25.06.2005 спірна квартира була приватизована ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про що видано свідоцтво про право власності. Участі у приватизації квартири позивач не приймав, так як разом із батьком був знятий з реєстрації та був зареєстрований за іншою адресою. Після проведення приватизації 30.08.2005 ОСОБА_5 знову був зареєстрований у спірній квартирі. Вважає, що відповідачі позбавили його права на приватизацію житла та права користування квартирою. Просив визнати незаконним зняття його 19.05.2005 з реєстрації проживання в спірній квартирі; визначити частково недійсним в 1/3 частці свідоцтво про право власності № 17417 , видане 25.06.2005 Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради; визнати за ОСОБА_7 право на приватизацію 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_7 право проживання у квартирі АДРЕСА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Судове рішення мотивовано тим, що у передбаченому законом порядку рішення спеціально уповноваженого органу про реєстрацію місця проживання особи та зняття з реєстрації ОСОБА_1 не оскаржено, орган уповноважений на здійснення такої реєстрації до участі у справі не залучався. Належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що приватизація проведена з порушенням вимог чинного законодавства, під час її проведення були порушені житлові права позивача, останній суду не надав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що вказане судове рішення фактично позбавляє його захисту своїх законних прав на житло. Представник позивача не приймав участі у судових засіданнях з поважних причин, які пов`язані із запровадженням військового стану в країні. Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, позивач не скористався правом змінити адвоката для представництва в суді. Адвокат позивача неодноразово подавав заяви про відкладення слухання справи та надавав докази поважності його неявки. Таким чином, апелянт вважає, що судом першої інстанції допущені суттєві порушення процесуальних прав позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача адвоката В`язового В.В., який підтримав апеляційну скаргу і просив про її задоволення, заперечення ОСОБА_4 , яка просила залишити скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем позов про визнання незаконним зняття ОСОБА_1 з реєстрації пред`явлено не до відповідного органу, а до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не надано жодних доказів на підтвердження того, що при знятті ОСОБА_1 з реєстрації були порушені його права та він був фактично позбавлений житла, адже для зняття з реєстрації була надана відповідна заява батька позивача. При цьому позивачем не надано підтвердження того, що в період з травня по серпень 2005 року він фактично продовжував мешкати у спірній квартирі, з відповідними вимогами щодо встановлення цього факту він не звертався. ОСОБА_1 відповідно до наявних у справі документів зареєстрований проживаючим у квартирі, права проживати в ній не позбавлений, з вимогами про вселення до квартири не звертався та про наявність будь-яких спорів саме з приводу проживання у квартирі не заявляв, отже його право на проживання у квартирі на момент звернення до суду з позовом та на момент розгляду судом справи не порушено, а тому захисту в судовому порядку не підлягає.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Встановлено, що батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , що підтверджено свідоцтвом про народження (т. 1 а.с. 12).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання позивач ОСОБА_1 зареєстрований таким, що проживав за адресою АДРЕСА_3 , з 30.08.2005 року (т. 1 а.с. 15).

Як видно із довідки РЖЕ № 60 м. Запоріжжя 13.03.2003 ОСОБА_1 був внесений в особовий рахунок та форму «А» за адресою АДРЕСА_3 , за заявою батька ОСОБА_2 .

Мати позивача ОСОБА_8 , яка після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 29.06.2006 змінила прізвище на ОСОБА_9 , а 15.12.2007 уклала новий шлюб і змінила прізвище на ОСОБА_10 , в спірній квартирі зареєстрованою не була, права користування спірним житлом не мала.

19.05.2005 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були зняті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , 30.08.2005 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були знов зареєстровані за даною адресою.

Сторонами не оспорювало ся у суді, що після розірвання шлюбу між батьками позивач ОСОБА_1 залишився проживати разом із матір`ю.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 19.09.2018 право спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради 25.06.2005 року (т. 1 а.с. 33).

Протягом травня, червня та серпня 2005 року ОСОБА_1 відвідував дитячий заклад № 241 м. Запоріжжя, що підтверджено довідкою директора закладу (т. 1 а.с. 22).

З 13.06.2005 по 30.06.2005 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікування у дитячій лікарні № 1 м. Запоріжжя.

29.06.2006 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був розірваний (т. 1 а.с. 19).

Позивач, звертаючись із позовом, вказував на незаконність зняття з реєстрації місця проживання, фактичне своє проживання в період приватизації у квартирі та, відповідно, порушення свого права на приватизацію житла.

Вирішення вказаного питання врегульоване Закону України №1382 від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Статтею 3 Закону України № 1382 визначено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Статтею 11 Закону № 1382 визначено, що реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Статтею 14 Закону України № 1382 передбачено право особи оскаржити в установленому законом порядку Рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

Аналіз викладеного свідчить про те, що рішення про реєстрацію місця проживання особи та зняття з реєстрації приймається спеціально уповноваженим органом та може бути оскаржено в установленому законом порядку.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які в даному випадку не можуть виступати відповідачами по справі, а тому висновок суду першої інстанції з цього приводу є цілком обґрунтованим та правильним.

Крім того, за положенням ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на час проведення приватизації спірна квартира була місцем проживання батьків позивача, або одно із них, матеріали справи не містять.

Зазначення у медичних документах 2005р. місця проживання малолітнього у спірній квартирі не є достатньою підставою для висновку про те, що вказане житло було постійним місцем його проживання на час проведення приватизації і що він був членом сім`ї наймача, який набув право на участь у приватизації.

Статтями 1, 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482 від 19.06.1992 року в редакції, яка діяла станом на червень 2005 року, визначено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю, або продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Статтею 5 Закону України № 2482 до членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Таким чином, кожен громадянин України наділений правом приватизувати житло.

Як було встановлено, ОСОБА_1 своє таке право не реалізував, проте він не позбавлений можливості прийняти участь у приватизації іншого житла.

Зважаючи на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що під час проведення приватизації спірна квартира була єдиним постійним місцем проживання його батьків, або одного із них, і що він був членом сім`ї наймача, а не тимчасовим мешканцем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої позбавляє його захисту своїх законних прав на житло є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що під час ухвалення рішення, позивач був позбавлений права захисту, а тому вважає, що судом першої інстанції були порушені його процесуальні права, колегія суддів вважає за необхідне вказати про таке:

Як видно із матеріалів цивільної справи, в судовому засіданні 20.12.2021 був присутній представник позивача на позові наполягав на заявлених в позовній заяві підставах.

В судове засідання 28.09.2022 позивач та його представник не прибули.

Представник позивача будь-яких поважних причин неприбуття в судове засідання не вказав, відповідних документів не направив.

Позивач ОСОБА_1 , який 02.11.2019 досяг повноліття, також до суду неодноразово не з`являвся, судом першої інстанції направлялись судові повістки на адресу, яка була вказана безпосередньо позивачем в позові та в інших документах, втім до суду повертався конверт із позначкою «адресат відсутній».

Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному статтею 129 цього Кодексу, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Як зазначається в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 змінив адресу свого проживання, проте нову адресу свого місця проживання суду не повідомив, матеріали цивільної справи не містили іншої адреси для надсилання судової кореспонденції ніж та, які ОСОБА_1 вказав у позові.

Отже доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та не заслуговують на увагу.

Аналіз всього вищевикладеного свідчить про те, що ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованих висновків, під час його ухвалення випадків порушення судом норм процесуального та матеріального права не виявлено, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 25 січня 2023 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська