ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1519/23 Справа № 243/9970/21 Суддя у 1-й інстанції - Хаустова Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шуміло І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №243/9970/21 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Пенсійний фонд України, про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2022 року (суддя Хаустова Т.А., повний текст ухвали складено 31 січня 2022 року),

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй призначено пенсію на пільгових умовах за списком № 1 з 20 вересня 1990 року на підставі Положення про порядок призначення та виплати державних пенсій, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 03 серпня 1972 року №590. З 01 січня 1992 року пенсію перераховано на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року за №1788-XII, який набув чинності 01 січня 1992 року. У березні 2001 року вона припинила трудову діяльність до набуття чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV, який набув чинності 01 січня 2004 року. Перерахунок було зроблено без її згоди, заяву про перерахунок пенсії за новим Законом вона не писала. Без її згоди відбувалися перерахунки розміру пенсії за законами, які приймалися в подальшому. З 14 квітня 2005 року їй встановлено першу групу інвалідності за загальним захворюванням, у зв`язку із чим вона потребує стороннього догляду. Станом на 14 квітня 2005 року законами України не було врегульовано доплату до пенсії по догляду за особою з інвалідністю, доплату по догляду за особою з інвалідністю було врегульовано Законом України № 1788 на підставі пункту 6 Заключних положень Закону України №1058. Відповідно до статті 4 Закону України №1058 Законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінних від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, а також законів, прийнятих у відповідності із законами про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Просила суд підтвердити наявність юридичного факту - Закону України, який має значення для захисту її прав, свобод та інтересів; підтвердити наявність юридичного факту - середнього заробітку на 01 січня 1992 року в Україні в рублях, який має значення для захисту її прав, свобод та інтересів.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Пенсійний фонд України, про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду.

Із вказаною ухвалою не погодилася заявниця ОСОБА_2 та оскаржила її в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2022 року і направити справу для продовження розгляду в порядку окремого провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ухвалюючи судове рішення суд не з`ясував обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального та неправильно застосовані норми матеріального права. Пояснення представника Пенсійного фонду України подані до суду без довіреності або іншого документу, що посвідчує повноваження представника. Зазначає, що вона має право на пенсію з 03 жовтня 1990 року, це право неоспорене та є непорушним. Трудові відносини припинила 02 березня 2000 року та має 47 років трудового стажу. З 2019 року пенсію не отримує, оскільки отримує половину пенсії її покійного чоловіка. Звертає увагу, що вона подала заяву про встановлення факту для підтвердження наявності цивільного права на пенсію відповідно до Конституції та Законів України. Предметом її заяви є встановлення двох юридичних фактів, які є сукупністю для настання юридичних наслідків - установлення Закону України, на підставі якого вона мала право встановити і поновити її цивільне право по нормам статті 5, частини 2 пункту 4, частини 3 статті 11 ЦК України. Норми процесуального закону надають їй право звернутися до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення, саме для встановлення наявності права на пенсію, розраховану на підставі норм Конституції та Законів України. Спору з Пенсійним фондом України у неї немає, просить встановити юридичні факти - Закон та статистичні дані, які ніким не оспорюються. Зауважує, що вона не оспорює закони, а просить встановити закон, який внормував її право на пенсію з 03 жовтня 1990 року. Вважає, що суд переписав необґрунтоване прохання ПФУ залишити заяву без розгляду, що підтверджує факт дискримінації та не признання судом її неоспорюваних, гарантованих, конституційних прав та свобод. Суд проігнорував норми статті 319 ЦПК України, Конституції, Законів України, які доказували її право знати Закон, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення, на яке заявниця має право. Зазначає, що через 30 хвилин після виходу судді з нарадчої кімнати суддя зачитала вступну та резолютивну частини судового рішення, проте після чого заявниці видали на руки 2 ухвали вступну та резолютивну частини та повний текст ухвали на трьох сторінках. Зазначає, що суд не міг набрати текст за таких короткий проміжок часу, що є доказом порушення суддею своєї присяги.

Пенсійний фонд України своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заявниця ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду в режимі відеоконференції до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про свідчить довідка про доставку SMS-повідомлення.

Представник заінтересованої особи Пенсійного фонду України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про свідчить довідка про доставку електронного листа. Надав заяву, згідно якої просить справу розглянути за відсутності представника.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позов без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що із заявлених вимог вбачається спір про право.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Частиною 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у частини 1 статті 315 ЦПК України, який не є вичерпним.

Згідно із частиною 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що суттєвою ознакою окремого провадження є безспірність розгляду справи.

При цьому, суд, розглядаючи заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, не встановлює нових фактів, а лише підтверджує наявність або відсутність таких фактів у разі неможливості заявником одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, поняття «спір про право» пов`язане виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права. При відсутності цих елементів не може бути й спору про право.

Відповідно до частини 6 статті 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частини 4 статті 315 ЦПК України).

Із заяви ОСОБА_1 вбачається, що встановлення факту отримання середнього заробітку станом на 01 січня 1990 року в Україні в російських рублях, їй необхідно для переходу на інший вид пенсії.

Разом з тим, заінтересована особа Пенсійний фонд України заперечує проти встановлення такого факту в окремому провадженні та наголошує на тому, що пенсія, яку отримує ОСОБА_1 , є такою, що відповідає вимогам закону.

З викладеного вбачається, що між учасниками справи фактично виник спір про право, наявності або відсутності правових передумов для визнання за заявницею права на отримання пенсії.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо залишення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду з огляду на те, що така заява не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки із поданої заяви встановлено спір про право, що підлягає розгляду виключно у порядку позовного провадження.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний.

Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Отже, ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону, оскільки судом не було допущено порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, давїм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги заявника без задоволення, а ухвалу суду - без змін, підстави для зміни розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги заявника без задоволення, та враховуючи, що заявника звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати за подання апеляційної скарги необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 31 січня 2022 року про залишення позову без розгляду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста