Справа № 201/254/22
Провадження № 2/201/12/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Батманової В.В.,

з секретарем судового засідання Турбаївською М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів,-

ВСТАНОВИВ:

В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів.

В обґрунтування позовних вимог (подано уточнену позовну заяву) було вказано, що 11 червня 1983 року зареєстровано шлюб позивача з ОСОБА_2 . 30 травня 2005 року ОСОБА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу будівлі фруктосховища, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за №3505, була придбана будівля фруктосховища літ. А-1, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №251268989 від 05.04.2021 позивачу стало відомо, що вказаний об`єкт нерухомого майна був її чоловіком, переданий в іпотеку. Так, 30 травня 2005 року між АТ КБ Приватбанк та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNU0GK00000511. На останньому аркуші кредитного договору міститься згода співвласника, із якої слідує, що позивач дає згоду на укладення її чоловіком кредитного договору № DNU0GK00000511 від 30.05.2005, одержання ним кредитних коштів та їхнього використання відповідно до умов зазначеного договору, а також надання їм у заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з чоловіком, (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору.

Оскільки текст цієї згоди міститься в кредитному договорі, позивач не була повідомлена про подальші плани сторін договору укласти іпотечний договір щодо майна, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , і не надавала своєї згоди на передачу цього майна в іпотеку банку, вважає, що така згода співвласника оформлена з порушенням чинного законодавства та просить суд визнати недійсним її згоду в кредитному договорі та договір іпотеки № DNU0GK00000511 від 30.05.2005.

Відповідач АТ КБ «Приватбанк» скористався своїм правом на поданні відзиву на позов, в якому позов не визнав, посилаючись на наступні обставини. Так, відповідач вважає, що при розгляді цивільної справи № 201/3660/21 за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки було встановлено факт надання ОСОБА_1 в кредитному договорі згоди на надання у заставу/іпотеку банку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з ОСОБА_2 , у тому числі і спірного майна. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження доказів, викладених у позові. Також у відзиві було зазначено, що відповідно до позиції Верховного Суду відсутність згоди другого подружжя на укладання договору іпотеки сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним. Крім цього, відповідач наголосив на тому, що у позивача сплив строк позовної давності, оскільки договір іпотеки був укладений 30 травня 2005 року.

У відзиві на позовну заяву, що надійшла від відповідача ОСОБА_2 було зазначено, що дійсно ним не були дотримані вимоги законодавства щодо укладання договорів іпотеки, отже у позивача є всі законні підстави для подання даного позову.

В судове засідання сторони не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в його відсутності.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши думки сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволення, з таких підстав.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно з 11 червня 1983 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 11 червня 1983 року.

30 травня 2005 року її чоловіком відповідно до договору купівлі-продажу будівлі фруктосховища, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 3505, була придбана будівля фруктосховища літ. А-1, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 251268989 від 05 квітня 2021 року позивачу стало відомо, що вказаний об`єкт нерухомого майна був переданий в іпотеку.

Так, 30 травня 2005 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNUОGК00000511. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 310760 доларів США на строк до 30 травня 2012 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та позичальником був укладений договір іпотеки № DNUОGК00000511, посвідчений 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим № 3527. Як вказано в пункті 7 договору іпотеки в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності, що підтверджується договором купівлі - продажу б/н від 30 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстром № 3505, наступне нерухоме майно: будівля фруктосховища літ. А-1 загальною площею 1636.10 кв. м., а - вхід у підвал, а1 - підіймач, а2, а3 - естакади. Предмет іпотеки зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Майно знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, договір іпотеки не містить інформації про надання позивачем, як співвласником майна, згоди на передачу вказаного об`єкту в іпотеку банку.

Висновки щодо правової природи згоди співвласника на укладення договору були зроблені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 25.05.2021 року у справі №461/9578/15-й, яка вказала, що надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди є одностороннім правочином відповідної особи, який згідно із законом створює правові наслідки не тільки для особи, яка його вчиняє, а й для інших осіб (абзац третій частини третьої статті 202 ЦК України). Тому надання особою юридично значущої згоди чи відмова в наданні такої згоди підпорядковується всім правилам щодо вчинення правочинів, зокрема, щодо їх форми, а також правилам про умови дійсності правочинів та підстави їх недійсності. Ключовим аргументом на користь визнання згоди-дозволу одностороннім правочином є відповідність цієї дії ознакам, закріпленим у частині першій статті 202 ЦК України, адже вона спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Динаміка відповідних правовідносин при цьому полягає в тому, що надання згоди-дозволу переводить право її адресата вчинити відповідну дію з потенційного в реальний стан, а відмова в наданні такої згоди створює абсолютну перешкоду на шляху накопичення необхідного юридичного складу й таким чином практично позбавляє особу права вчинити відповідну дію…

Приписи абзацу третього частини другої статті 369 ЦК України вимагають нотаріального посвідчення згоди на вчинення лише таких правочинів зі спільним майном, які, у свою чергу, підлягають нотаріальному посвідченню. Частиною четвертою ст. 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Таким чином, згода співвласника нерухомого майна на укладення іпотечного договору повинна бути посвідчена нотаріально. А отже, згода співвласника на останньому аркуші Кредитного договору в частині згоди на надання у заставу/іпотеку АТ КБ «Приватбанк» будь-якого майна, що належить позивачу на праві спільної власності з позичальником ОСОБА_2 (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору та у випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), зобов`язання передати АТ КБ «Приватбанк» в заставу/іпотеку іншого майна, достатнього для погашення заборгованості за цим договором, є такою, що не відповідає формі, встановленій законом.

Як вказано в пункті 7 Договору іпотеки в забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності, що підтверджується договором купівлі - продажу б/н від 30 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстром №3505, наступне нерухоме майно (далі - Предмет іпотеки):будівля фруктосховища літ. А-1 загальною площею 1636,10 кв.м., а - вхід у підвал, а1 - підіймач, а2, а3 - естакади. Предмет іпотеки зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Майно знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 зазначила,що згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Водночас пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір , не отримав згоди на це другого подружжя.

Посилання представника банку на те, що позивач надала нотаріальну згоду чоловіку на укладання договору кредиту і в цьому ж договорі дала згоду на іпотеку не може бути судом прийнято до уваги, оскільки таку згоду вона повинна була надавати саме в договорі іпотеки, а не кредиту; вказане є порушенням з боку банку і підтверджує позицію позивача.

Враховуючи фактичні обставини укладення договору іпотеки суд вважає, що АТ КБ «Приватбанк» було відомо про те, що нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (про це свідчить оформлення згоди співвласника на кредитному договорі). Але з огляду на невідповідність форми оформлення згоди співвласника на укладення нотаріального договору, така згода є недійсною.

Таким чином, при укладенні іпотечного договору порушено норми діючого законодавства. Згідно з вимогами ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, як встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2147,20 грн. по 1073,60 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4,12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 133, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів задовольнити.

Визнати недійсною згоду ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на останньому аркуші Кредитного договору № DNU0GK00000511 від 30.05.2005 в частині, в якій вказано «... а також надання їм у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить мені на праві спільної власності з Позичальником, (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), зобов`язуюся передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором».

Визнати недійсним договір іпотеки № DNU0GK00000511, посвідчений 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим №3527, та припинити (виключити) заборону на нерухоме майно та іпотеку, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек на підставі договору іпотеки № DNU0GK00000511 посвідченого 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим №3527.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Батманова