Дата документу 17.01.2023 Справа № 335/1743/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/305/23 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Є.У.№ 335/1743/22 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, орган опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України. Зазначала, що з 06.06.2008 по 19.08.2010 сторони перебували у шлюбі, є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю і на утримання якого з батька дитини стягуються аліменти. Посилаючись на те, що відповідач систематично ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, протягом останніх восьми років з сином не спілкується, має заборгованість зі сплати аліментів, просила позбавити його батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись напорушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що суд дав неправильну оцінку зібраним у справі доказам і дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Суд першої інстанції не звернув уваги на доводи позивача з приводу того, що ОСОБА_2 взагалі не спілкується з дитиною та не приймає участі в його вихованні, натомість як вітчим готовий всиновити ОСОБА_3 та виховує його як рідну дитину.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявними матеріалами справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Опанасенко Л.В., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, доводи головного спеціаліста відділу по Вознесенівському району служби у справах дітей Запорізької міської ради Панченка І.О. як представника органу опіки та піклування районної адміністрації, який також просив про задоволення скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.06.2008. Від даного шлюбу сторони мають сумісну неповнолітню дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 04.12.2008 року (а.с. 13).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29.12.2009 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку щомісячно, починаючи стягнення з 19.11.2009 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 18).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_2 , шлюб між сторонами розірвано 19.08.2010, про що зроблено відповідний актовий запис № 260 (а.с. 16).

28.04.2017 позивачка уклала шлюбу з ОСОБА_4 та змінила прізвище на « ОСОБА_5 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 (а.с. 17).

Відповідно до довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру місцем проживання позивачки ОСОБА_1 і неповнолітнього ОСОБА_3 є АДРЕСА_1 (а.с. 12,15).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2021 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утриманням дитини у розмірі 33 750 грн. (а.с. 21-21).

За даними Вознесенівського ВДВС у м. Запоріжжя від 09.02.2022 № 8668/15 відомо, що за виконавчим провадженням № 64994433 з виконання виконавчого листа № 334/6122/20 від 30.03.2021 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 33 750,00 грн. станом на 09.02.2022 залишок не стягнутої суми боргу становить 15 945, 00 грн.

Згідно із розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 20.06.2022, складеним державним виконавцем у виконавчому провадженні № 51613433, загальна сума заборгованості зі сплати відповідачем аліментів за виконавчим листом № 2-5540/2009 за період з 01.06.2016 по 31.05.2022 становить 27 009,73 грн., який обраховано, виходячи із середньомісячної заробітної плати у кожному місяці вказаного періоду шляхом множення на частину заробітку (доходу), визначену виконавчим документом.

Крім того, з зазначеного розрахунку видно, що за період з червня 2016 року по травень 2022 року відповідачем сплачено суму аліментів у розмірі 153 814, 63 грн., із нарахованих 180 824,36 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2022 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 27 009 грн. 73 коп.

За висновком органів опіки та піклування районної адміністрації по Вознесенівському району № 01-10/695 від 08.07.2022 визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів вважає вказаний висновок суду законним, обґрунтованим та таким, що відповідає насамперед інтересам дитини з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

У суді першої інстанції ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина та повідомляв, що останній раз спілкувався з сином в 2017 році, з його слів, мати дитини чинить йому перешкоди у спілкуванні з сином, проте він не звертався із заявою про усунення таких перешкод.

При цьому, позивач в підтвердження позовних вимог про позбавлення батьківських прав, послалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних з вихованням дитини, а саме: не цікавиться дитиною, не піклується про неї, не приймає участь у вихованні, вказувала, що у відповідача наявна заборгованість по аліментах.

Як видно із матеріалів цивільної справи, під час слухання справи в суді першої інстанції та під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

У справі відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів впливу з боку органів внутрішніх справ, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, також у справ відсутні докази, що дитина насправді усвідомлює наслідки позбавлення батьківських прав його батька.

Надавши оцінку фактичним обставинам справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що налагодження стосунків між батьком та сином відповідає інтересам дитини, яка протягом останніх років позбавлена можливості спілкування з батьком.

В ч. 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до Ч. 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 статті 19 СК України).

Заборгованість відповідача зі сплати аліментів, не вжиття ним заходів до усунення перешкод у спілкуванні з дитиною не є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав. Суд першої інстанції установив, що відповідач бажає приймати участь у його вихованні.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом.

Положеннями статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевского районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 18.01.2023.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська