ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 лютого 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 735/460/22

Головуючий у першій інстанції - Балаба О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/459/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька (суддя Балаба О.А.), ухвалене 14 год 56 хв у м. Короп Чернігівської області, повний текст рішення складено 13 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька. Позов мотивовано тим, що сторони проживали в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2009 р. по 23.10.2019 рік, в якому народився син ОСОБА_3 . Після розлучення дитина проживає з матір`ю, яка самостійно займається вихованням сина, а відповідач рідко навідує сина, іноді надає грошові кошти. Позивачка одружилась вдруге і в цьому шлюбі у неї народилась дитина ОСОБА_4 . Чоловік є іноземцем та проживає у Республіці Польща, тому, позивачка має намір забезпечити відпочинок і навчання спільного з відповідачем сина саме за кордоном. Син також бажає поїхати на навчання та відпочинок у Республіку Польща, він має гарні стосунки з її новим чоловіком, разом проводять час. У ОСОБА_5 є своя квартира у м. Суш, він має постійну та достатньо оплачувану роботу, тобто, проживаючи разом з позивачкою та її чоловіком, ОСОБА_6 буде забезпечений усім необхідним. Позивачка неодноразово зверталася до ОСОБА_2 з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон, проте, останній такого дозволу не надає, а тому позивачка вимушена звернутись з даним позовом до суду.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу та супроводу батька відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини, проте, позивачка у позовній заяві не вказала конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надала доказів на підтвердження повернення дитини на територію України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував положень Конституції України, Конвенції про права дитини, базових положень принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, викладених у багатьох рішеннях Європейського суду з прав людини, Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду про те, що тимчасовий виїзд дитини, яка не досягла 16 років, передбачений законом та має відповідати найкращим інтересам дитини, що у разі відсутності згоди другого з батьків такий дозвіл може бути наданий на підставі рішення суду на певний період з визначенням його початку й закінчення. Висновки суду про те, що позивачка не надала конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та доказів на підтвердження повернення дитини на територію України, вважає помилковими, оскільки, нею було зазначено адресу її місця проживання та дітей та надано документи на право власності її чоловіка на квартиру в АДРЕСА_1 та вказано період, протягом якого син ОСОБА_6 буде перебувати в іншій країні.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що позивачка не надала жодного, належного та достовірного доказу на підтвердження повернення дитини на територію України, а лише обмежилася проханням суду надати дозвіл на виїзд дитини до Республіки Польща на строк до 01.07.2025, не обґрунтувавши тривалість такого виїзду. Вказуючи на те, що чоловік позивачки має на праві власності квартиру в Республіці Польща, не надала доказів про наявність у неї власного житла, що свідчить про відсутність визначеного місця проживання дитини та відсутність у сина прав на проживання у цій квартирі.

Також відповідач просив стягнути з ОСОБА_1 судові витрати, понесені на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції в розмірі 12 000,00 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст. 368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції частково не відповідає, виходячи з наступного.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 липня 2009 року (а. с. 10), який рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року був розірваний (а. с. 11-12).

10.04.2019 в період шлюбу позивачка змінювала прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 (а. с. 13).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 15).

28.07.2021 позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , який є громадянином Республіки Польща та змінила прізвище на ОСОБА_1 (а. с. 14), від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_11 (а. с. 24).

Довідки про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 16, 17) свідчать, що місце проживання матері - ОСОБА_1 та ОСОБА_9 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 16, 17).

Із довідки Вишнівського академічного ліцею «Основа» Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 11.01.2022 № 3 вбачається, що ОСОБА_3 навчається в Вишнівському академічному ліцеї «Основа» з 01.09.2016. Дитина є учнем 6-Д класу, він регулярно відвідує заняття. Протягом усього періоду навчання у його шкільному житті участь приймала мати - ОСОБА_1 , батько зв`язок із навчальним закладом та класним керівником сина не підтримує (а. с. 18).

Також позивачка зверталась до Служби у справах дітей при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації з заявою, в якій просила провести з ОСОБА_2 профілактичну бесіду щодо необхідності спілкування з сином ОСОБА_6 та недопущення зловживання своїми правами як батька, встановивши порядок побачень з дитиною (а. с. 32).

Як зазначала позивачка, у її чоловіка - ОСОБА_5 є на праві власності квартира у АДРЕСА_1 , він має постійну роботу, з її сином у нього склались дружні стосунки, вони разом проводять час, а отже, позивачка має намір забезпечити навчання, відпочинок сина у Республіці Польща для покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного розвитку, що є забезпеченням його інтересів в межах здійснення батьківських прав та обов`язків.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до ОСОБА_2 з приводу надати дозвіл для тимчасового виїзду сина за кордон, проте, останній такого дозволу не надав, демонструючи мовчазну незгоду (а. с. 36-46).

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, набула чинності 27.09.1991) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з ст. 10 Конвенції дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Статтею 18 Конвенції визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування.

Згідно зі статтею 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний і моральний розвиток.

Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини (частина 2 статті 155 СК України).

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок перетину кордону громадянами України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724).

Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України).

На час запровадження на території України надзвичайного або воєнного стану діють положення абзацу 13 пункту 2.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, відповідно до яких виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Державна прикордонна служба дозволить перетин державного кордону.

Таким чином, на сьогоднішній день діють правила, які не передбачають обов`язкової нотаріально посвідченої згоди другого з батьків для перетинання державного кордону дитини, яка не досягла 16-річного віку.

З зазначеного виходить, що права позивачки на день звернення до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон без згоди та супроводу батька, не порушені.

Крім того, як зазначав ОСОБА_2 , син ОСОБА_6 виїхав в осени 2022 року з матір`ю за кордон і на час розгляду справи перебуває в Республіці Польща. Представник позивача підтвердила зазначене та повідомила суд, що дитина приїздила до України на новорічні свята та повернулась знову до Республіки Польща.

Оскільки відсутні підстави для визнання прав ОСОБА_1 порушеними на день розгляду даної справи, а також, враховуючи, що в порядку чинного цивільного процесуального законодавства підлягають захисту лише порушені права, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє для захисту прав особи від можливих неправомірних дій відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з викладених вище підстав. Відмова суду першої інстанції у задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав не зазначення адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України є помилковим.

З огляду на викладене, рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2022 року на підставі п. 1 ч. 4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні, з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. ч. 2, 8 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Надання відповідачу ОСОБА_2 адвокатом Вітер В.М. правничої допомоги в суді апеляційної інстанції підтверджується договором № 1-23К про надання правничої допомоги від 01.02.2023, актом приймання-передачі виконаних робіт від 08.02.2023, детальним описом робіт, виконаних адвокатом від 08.02.2023, ордером на надання правничої допомоги та квитанцією про оплату за послуги в розмірі 12 000,00 грн (а. с. 186-190).

Оскільки під час розгляду справи в апеляційному суді сторона позивача заявила клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, надану відповідачу адвокатом Вітер В.М., а також враховуючи, що представник відповідача участі в судових засіданнях апеляційного суду не приймав, виходячи з засад розумності, складності справи, обсягу наданих адвокатом робіт, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат в розмірі 5 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376 п. 1 ч. 4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 07 грудня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 ) 5000 грн судових витрат, понесених на надання правничої допомоги адвоката в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 24.02.2023 року.

Головуючий: Судді: