Справа № 158/2798/22 Головуючий у 1 інстанції: Поліщук С. В.
Провадження № 22-ц/802/293/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л.В., Шевчук Л. Я.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження без виклику сторін у місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 січня 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 липня 2015 року з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.07.2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін по справі народився син ОСОБА_4 .

На підставі наведеного ОСОБА_1 просить суд позов задовольнити та збільшити розмір стягуваних з відповідача по справі ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до суду, до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 січня 2023 року в позові відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність та необґрунтованість рішення через порушення судом норм матеріального та процесуального права.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції не враховано норми ст. 192 СК України. Зазначає, що в розрізі даної норми матеріального права зміна сімейного стану є підставою для зміни розміру аліментів. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог і стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 та сина ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частини від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подання позовної заяви до досягнення дітьми повноліття.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного письмового провадження без повідомлення учасників справи як малозначна.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що із наданих позивачкою доказів не вбачається, що рішенням суду або ж судовим наказом на неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вже було визначено та (або) стягуються аліменти. Також відсутні докази, які підтверджують обставини для збільшення розміру аліментів.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він є помилковим з таких підстав.

Судом установлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 жовтня 2008 року, що стверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 02.07.2015 р. (а.с. 8).

З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 30.07.2015 р. вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ківерцівського районного управління юстиції Волинської області складено відповідний актовий запис №17 (а.с. 9).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30.07.2015 р. з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів його доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07.07.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 16-17).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 01.03.2017р. вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 11).

З копії довідки про склад сім`ї №1652 від 08.11.2022 р. вбачається, що сторони в даній цивільній справі та їх неповнолітні діти зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с 12).

Відповідно до ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами 2, 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до ст. 141 СК України та зазначеної Конвенції з прав дитини батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо дитини, не залежно від того чи перебувають вони у шлюбі між собою, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів своєї дитини.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 183, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини».

Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача.

Проте, відмовляючи у позові, суд першої інстанції не врахував наступне.

Звертаючись до суду, ОСОБА_1 просила суд винести рішення про збільшення розміру аліментів, покликаючись на ст. 192 СК України. Разом з тим, позивачка зазначала, що у зв`язку з народженням другої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , просила суд одночасно визначити розмір аліментів і на нього, покликаючись на зміну її сімейного стану, у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку на обох дітей.

Встановивши, що у сторін на час пред`явлення даного позову є вже двоє дітей, які проживають зі сторонами за однією адресою, а також проаналізувавши фактичний зміст позовних вимог позивачки, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Вимогами статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує ряд питань, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) зазначено, що «позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд у межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній і резолютивній частинах.

Як убачається зі змісту позовних вимог, предметом позову є і зміна раніше стягнутих за рішенням суду аліментів на старшу дитину - дочку ОСОБА_5 , а також стягнення аліментів на сина ОСОБА_6 з підстав зміни сімейного стану позивачки у єдиній частці на двох дітей 1/3 від доходу відповідача.

Відповідач, у свою чергу, визнав позов повністю, що підтверджується його письмовою заявою, яка міститься в матеріалах справи.

Відповідно до ст.183 СК частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Отже, з урахуванням того, що обов`язок утримання дитини лежить на обох батьках, апеляційний суд дійшов висновку, що незважаючи на те, що позивачка назвала позовні вимоги як «збільшення розміру аліментів», фактично зі змісту позову видно, що вона просить змінити розмір присуджених аліментів на старшу дитину і присудити до стягнення аліменти на двох дітей у 1/3 частці, що відповідає нормам наведених статей СК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу та дають підстави для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм процесуального права. Відтак, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду - скасуванню.

Апеляційний суд вважає, що враховуючи усі зазначені обставини, рішення суду першої інстанції слід скасувати відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме змінити розмір аліментів на утримання дочки ОСОБА_5 , визначений рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 липня 2015 року, та стягувати з відповідача в користь позивачки на утримання двох дітей дочки ОСОБА_5 та сина ОСОБА_6 аліменти в розмірі 1/3 частки від усіх його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати подання позовної заяви до досягнення старшою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 даної статті визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При зверненні до суду з позовною заявою та з апеляційною скаргою ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, враховуючи, що апеляційна скарга задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано із ухваленням нового - про часткове задоволення позовних вимог, тому з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави 2481 грн за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 268, 367-369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2022 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів та стягнення аліментів задовольнити частково.

Змінити розмір аліментів, встановлений рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 липня 2015 року.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 28 листопада 2022 року, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий

Судді