Справа № 739/572/22
Провадження № 2/739/85/23
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді Іващенка А.І.
при секретарі Неживець К.В.
за участю представника відповідача Новгород-Сіверської міської ради: Шахунова М.О., ОСОБА_1
представника відповідача: Міністерства оборони України - Федорченко Р.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів, Міністерство оборони України, про визнання права власності за набувальною давністю,
В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, про права власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що більш ніж 30 років як вона з дозволу керівництва військомату заселилася та зареєструвалася у квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка знаходиться в одній будівлі з Новгород-Сіверським райвійськоматом, який наразі перейменований у ІНФОРМАЦІЯ_1 та у якому вона безперервно проживає більш 30 років. Керівництвом військомату їй була надана домова книга для реєстрації у квартирі. Дозвіл на вселення у квартиру надавався в усній формі. Ордера на вселення у квартиру не надавалось, ніяких угод з приводу користування квартирою ні в усній ні письмовій формі не укладалось. Квартирна плата за проживання у квартирі протягом всього часу не сплачувалась. 21 вересня 2016 року КЕВ міста Чернігова звернулося до неї з вимогою звільнити займане приміщення до 01 листопада 2016 року, посилаючись на свідоцтво про право власності на спірне приміщення видане квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів на підставі п.2 Рішення №12 виконкому Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 25 лютого 2010 року. З вимогою квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів вона не погоджується та вважає, що вона заселилась в квартиру не самочинно, зареєстрована в ній та користується нею відкрито та правомірно на протязі понад 30років, тому просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В судове засіданя позивач не з`явилася, але надала суду заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача Міністерства оборони України в режимі відео конференції в задоволенні позовних вимог позивача просила відмовити в повному обсязі. В судове засідання представник Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова не з`явився, натомість надав відзив в якому позовні вимоги не визнає та просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі.
Судом було встановлено наступні фактичні обставини справи та спірні правовідносини. З урахуванням зазначеного та вимог ст.77 ЦПК України, у даній справі безумовному встановленню підлягає особа власника спірного нерухомого майна Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями статті 128 ЦК в редакції від 1963 року було визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Отже, враховуючи наведене, суд зауважує, що предметом спору є житлове приміщення а саме, квартира розташована за адресою АДРЕСА_1 , а з урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин, Міністерство оборони в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігіву визначеному Законом порядку право власності на квартиру не набуло. Земела ділянка, на якій знаходиться спірне нерухоме майно знаходится на земельній ділянці на праві постійного користування за міністерством оборон України (в особі КЄВ м.Чернігів), також на праві оперативного управління закріплене військове майно (перебуває на балансі та обслуговуванні) комплекс (цілий, частка 1/1) загальною площею 662.2 м2, який складається з нежитлової будівлі А.І, площею 531,2 м2, сараю та погребу. Таким чином, суд приходить до висновку, що у даному спорі будь-які права чи законні інтереси Міністерства оборони України та Новгород-Сіверської міської ради не порушуються, а належним відповідачем є квартирно-експлуатаційний о відділ у м. Чернігів. Судом також встановлено, що діяльність титульного власника спірного нерухомого майна Міністерство оборони в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів 24 листопада 2021 року згідно постанови Чернігівського апеляційного суду, яка набрала законної сили була припинена, а саме, як було зазначено даним рішенням суду, визнати неправомірним та скасувати п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області: Надати дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою, в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані по АДРЕСА_2 : будівля військкомату; сховище для техніки; вбиральня. - в частині приміщення, в якому зареєстрована ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати неправомірним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області. Отже, починаючи з 24 листопада 2021 року власник квартири за адресою: АДРЕСА_1 відсутній. Відповідно до ст.335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Безхазяйні рухомі речі можуть набуватися у власність за набувальною давністю, крім випадкі Будь-яких доказів взяття безхазяйної нерухомої речі на облік та передачі в установленому законом порядку або за рішенням суду у власність суду надано не було. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що вона добросовісно, відкрито, безперервно володіє спірною квартирою понад 30років, а тому на підставі ст.344 ЦК України має право на набуття її власність за набувальною давністю. Положеннями статті 328 Цивільного кодексу України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Даючи оцінку, зазначеним аргументам, суд керується правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17. Так, Велика Палата Верховного Суду роз`яснила наступне: Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння.

Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Відповідно до п.4 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній справі, що набрали законної сили не доказуються при розгяді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як було встановлено Чернігівським апеляційним судом в постанові від 24 листопада 2021 року в ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що рішенням Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської Ради депутатів від 04.05.1964 року №169 визнано право власності за Новгород-Сіверським райвійськоматом на домоволодіння у складі: будинку, сараю та погребу, розташованих по АДРЕСА_3 . Встановлено, що відповідно до рішення Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 26.01.2011 року, АДРЕСА_2 . Згідно із копією реєстрової книги №3 для реєстрації документів на право користування земельними ділянками, право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2 закріплено за військовим комісаріатом. Відповідно до копії паспорту та довідки про реєстрацію місця проживання, ОСОБА_2 з 12.07.1986 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Рішенням Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993року у справі №2-201 відмовлено у задоволенні позову ІНФОРМАЦІЯ_2 до ОСОБА_2 про виселення із займаного жилого приміщення по АДРЕСА_1 (а.с.8, том 1). Як вбачається із вказаного рішення у справі №2-201, ОСОБА_2 з чоловіком (військовослужбовцем) та двома дітьми була вселена у спірну квартиру із дозволу Новгород-Сіверського військомату Чернігівської області для тимчасового проживання. Статус квартири, як службової, вказаним рішенням не встановлювався. Рішення суду у справі №2-201 мотивовано тим, що ОСОБА_2 вселилась у вказане приміщення на законних підставах, і у зв`язку із переобладнанням даного жилого приміщення у нежиле, може бути виселена тільки із наданням іншого благоустроєного жилого приміщення на підставі вимог статей 110, 113 ЖК Української РСР. На виконання наказу начальника Північного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 03.01.2006 року Про взяття на баланс нерухомого майна квартирно-експлуатаційними відділами (частинами) та забезпечення військових частин комунальними послугами, енергоносіями та паливом, здійснено передачу основних засобів Новгород-Сіверсько-Семенівським ОРВК на баланс КЕВ міста Чернігова. Згідно з актами прийняття-передачі основних засобів, затверджених 06.03.2008року, на баланс КЕВ міста Чернігова передано будівлю Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, гараж та бокси, туалет, що знаходяться по АДРЕСА_2 . Розглянувши клопотання військового комісара, 25.02.2010року Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області прийняв рішення №12, згідно з пунктом 2 якого надав дозвіл на оформлення права власності, з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні КЕВ м.Чернігів на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані по АДРЕСА_2 : будівля військомату, сховище для техніки, вбиральня. Виконавчий комітет Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області на виконання вище зазначеного рішення 19.03.2010року видав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - комплекс за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16, том 1). Згідно із характеристикою об`єкта, будинок АДРЕСА_2 складається із нежитлової будівлі 1А, площею 531,2 м2, сховища для техніки 1Б, площею 128,4 м2, вбиральні 1б, площею 2,6 м2. КЕВ міста Чернігів 21.09.2016року звернулось до ОСОБА_2 із претензією №53, в якій ставилась вимога про звільнення займаного приміщення за адресою: АДРЕСА_1 до 01.11.2016року. У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Новгород-Сіверської міської ради, Квартирно-експлутаційного відділу м.Чернігова про визнання неправомірним та скасування рішення міської ради та скасування свідоцтва про право власності. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017року в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 12 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 14.08.2019року, задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 , Рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 06.04.2017року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 12.05.2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Дана цивільна справа розглядалась неодноразово. Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області, Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, Міністерства оборони України про визнання неправомірним та скасування п.2 рішення №12 від 25.02.2010року Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області щодо надання дозволу на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою в особі Міністерства оборони України та скасування виданого виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області свідоцтва, серія НОМЕР_1 від 19.03.2010року на право власності. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 24 листопада 2021року, яка набрала законної сили, було апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 08.04.2021року скасовано та «Визнано неправомірним та скасувати п.2 рішення №12 від 25.02.2010 року виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області: Надати дозвіл на оформлення права власності з видачею свідоцтва за державою, в особі Міністерства оборони України в оперативному управлінні квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів на будівлі і споруди Новгород-Сіверсько-Семенівського ОРВК, що розташовані по АДРЕСА_2 : будівля військкомату; сховище для техніки; вбиральня. - в частині приміщення, в якому зареєстрована ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 .» Визнати неправомірним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19.03.2010року, видане виконавчим комітетом Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області. Відповідно до приписів ч.1 статті 417 ЦПК України, яка регламентує обов`язковість вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року: …Разом з тим, суди не звернули належним чином увагу на заявлені позивачем вимоги, а також норми права, якими вона ці вимоги обґрунтовувала, зокрема зміст статей 110-113 ЖК Української РСР, залишили поза увагою її доводи про порушення права на житло в квартирі, в якій вона проживає понад 30років, відповідно дійшли помилкового висновку, що спірним рішенням від 25 лютого 2010року № 12 та виданим на підставі цього рішення свідоцтвом від 19 березня 2010року не порушено її законні права.
Відповідно до приписів статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 4 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). У частинах першій та другій статті 8 ЖК Української РСР визначено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу. Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій. Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 50 ЖК Української РСР, жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. Відповідно до статті 380, ч.1 статті 382 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Квартирою є ізольоване помешкання у житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Необхідно зазначити, що вказаними нормами житлового законодавства, як правило, не допускається переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі. Разом з тим, у виняткових випадках допускається дане переведення за рішенням місцевих органів влади. Частиною першою статті 110 ЖК Української РСР визначено, що громадяни виселяються з жилих будинків державного і громадського житлового фонду з наданням іншого благоустроєного жилого приміщення, якщо, зокрема, будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий. Відповідно до частини другої статті 111 ЖК Української РСР, якщо будинок, у якому знаходиться жиле приміщення, у зв`язку з непридатністю для проживання підлягає знесенню або будинок (жиле приміщення) підлягає переобладнанню в нежилий, інше благоустроєне жиле приміщення надається виселюваним державною, кооперативною або іншою громадською організацією, якій належить будинок, що підлягає знесенню, або якій призначається підлягаючий переобладнанню будинок (жиле приміщення), а в разі відсутності цієї організації чи неможливості надання нею жилого приміщення - виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів. Вимоги, що пред`являються до благоустроєного жилого приміщення, яке надається у зв`язку з виселенням, передбачені статтею 113 ЖК Української РСР. На підтвердження тих обставин, що спірне приміщення є житловим, позивач ОСОБА_2 надала докази, а саме, рішення Виконавчого комітету Новгород-Сіверської міської ради Чернігівської області від 04.05.1964 року, рішення Новгород-Сіверського районного народного суду Чернігівської області від 01.09.1993 року. При цьому, позивач посилалась на ч.3 статті 47 Конституції України, яка проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Встановлення відповідно обставин щодо наявності у позивача достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем, є визначальним при вирішенні спору в частині щодо захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, права на спірне приміщення, яке позивач вважає своїм єдиним житлом. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський Суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі Буланов та Купчик проти України (Заяви №№7714/06 та 23654/08) Страсбург, 09 грудня 2010 року, остаточне 09/03/2011, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом (рішення у справі Кутій проти Хорватії (Kutit v Croatia), №48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). За даних обставин, позивач, звертаючись із вказаними позовними вимогами, правомірно обґрунтовувала порушення її права на спірні приміщення, які вважає своїм житлом впродовж триваючого періоду - більше 30років. При цьому, необхідно зазначити, що відсутність ордеру на вселення чи порушення інших правил при отриманні у користування спірного житла є неналежним урядуванням компетентних органів на той час, але не є порушенням даних правил. Як вбачається з матеріалів справи, а саме, із копії паспорту ОСОБА_2 з 12.07.1986 року зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_4 . Позивачем отримано лист-попередження про виселення без надання іншого жилого приміщення. Як встановлено в ході судового розгляду даної справи, відповідач КЄВ м. Чернігів на підставі правоустановчих документів отримав право власності на майно, зокрема, до його складу увійшло житло позивача. Вказане майно, згідно із свідоцтвом про право власності, стало нежитловим приміщенням. Вказані вище обставини свідчать про порушення права позивача на житло, яке гарантується Конституцією України. Крім того, суд зауважує, що ОСОБА_2 відкрито та безперервно володіє майном, не приховувала від третіх осіб факт володіння ним, що підтверджується дослідженими судом договором №220000478 від 01.01.2019р., про користування електричною енергією, договором №3/102 про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, газопостачання від 29.09.2005 року, та квитанціями про сплату платежів за користування електроенергією. (ас.132-177). У даному спорі, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд також керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». При оцінці встановлених обставин, суд враховує не тільки умови застосування правил ст.344 ЦК України, але і загальні засади цивільного судочинства та європейські принципи, зокрема, принцип верховенства права з його складовими. Так, запроваджене статтею 8 Конституції України та статтею 10 Цивільного процесуального кодексу України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004). Враховуючи вище викладене, зокрема наявності усіх необхідних умов для набуття особою права власності за набувальною давністю, а саме: добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості та безперервності володіння, спливу встановлених строків володіння, відсутності заборонних норм Закону у даному випадку, суд приходить до переконливого висновку, що позов ОСОБА_2 обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі приписів статті 141 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, суд вважає за необхідне стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м.Чернігів, як з належного відповідача на користь ОСОБА_2 , 4174 (чотири тисячі сто сімдесят чотири) гривні 60 копійок судових витрат в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви. Керуючись ст.ст.316, 317, 319, 322, 335, 344 ЦК України, ст. 4, 5, 10, 18, 76-80, 81, 89, 95, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_2 задовольнити. Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), право власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів на користь ОСОБА_2 4174 (чотири тисячі сто сімдесят чотири) гривні 60 копійок судових витрат. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: А.І.Іващенко

Повний текст судового рішення складено 09 березня 2023 року.