ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 березня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/13149/21

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/34/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Патук А.А.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей»

Особи, які подали апеляційні скарги: Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей», Кабінет Міністрів України

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» про визнання відсторонення працівника від роботи протиправним та зобов`язання допустити до роботи, з виплатою компенсації за час вимушеного прогулу (суддя Карапута Л.В.), ухвалене об 11 год. 03 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 22 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про її відсторонення від роботи та поновити на роботі, а також зобов`язати відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 є працівником ліцею, викладачем, керівником фольклорного гуртка. З початку триваючого навчального року в порушення Закону України «Про захист персональних даних» дирекція закладу здійснювала щодо неї моральний тиск, залякуючи та погрожуючи залишити без роботи через відмову надати персональні медичні дані щодо участі у медичному експерименті відносно ковіду. Позивачка вказувала, що 18 жовтня 2021 року дирекція ліцею вимагала від неї поставити підпис під наказом №33 «Про обов`язкову вакцинацію», який би засвідчив її згоду на відсторонення від роботи без збереження заробітної плати. 05 листопада 2021 року позивачці було вручено наказ «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 » на підставі ухилення від участі у «профілактичних щепленнях» від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Cov-2. ОСОБА_1 вважає, що даний наказ винесено в порушення законодавства про працю, оскільки позивачка не є хворою, на лікарняному не перебуває, до лікаря з будь-якими ознаками захворювання не зверталася. Також позивачка посилається, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» експериментального щеплення від ковіду-19 не встановлено, як обов`язкового, а тому відсторонення її з підстав ч.2 ст.12 вказаного закону є незаконним та безпідставним. Крім того, ОСОБА_1 вказує, що зазначене в наказі відсторонення є зміною істотних умов праці і роботодавець зобов`язаний дотримуватися двохмісячного строку повідомлення про зміни істотних умов праці, проте повідомлення про обов`язкову вакцинацію було їй надано за кілька днів до наказу про відсторонення.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року позов задоволено частково; визнано незаконним і скасовано наказ Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» від 05.11.2021 № 78-к про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати; зобов`язано Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи на підставі наказу від 05.11.2021 № 78-к; стягнуто з Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» на користь держави судовий збір у сумі 1816 грн; у задоволенні решти вимог відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що до спірних правовідносин неможливе застосування положень постанови КМУ та спір необхідно вирішувати на підставі норм статей 43, 64, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога про поновлення на роботі підлягає відхиленню, враховуючи те, що оскаржуваним наказом позивачку не звільнено з роботи на посаді керівника фольклорного ансамблю.

В апеляційній скарзі Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей» просить скасувати вказане рішення суду та прийняти нове рішення. Апеляційна скарга мотивована тим, що Міністерство юстиції України зробило висновок щодо відповідності наказу МОЗ №2153 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. За доводами відповідача, відсторонення від роботи позивачки прямо передбачено на рівні законодавства, зокрема пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. №1236. Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей» посилається, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 КУпАП порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності у вигляді накладення штрафу на посадових осіб від двох до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Також відповідач зазначає, що у законодавстві відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію, а тому у разі відсутності вакцинації чинне законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Крім того, Державний професійно-технічний навчальний заклад «Чернігівський професійний будівельний ліцей» в окремо поданому поясненні щодо сплати судового збору просить взяти до уваги при розгляді апеляційної скарги той факт, що позивачка до моменту звернення до суду повинна була сплатити 908 грн судового збору, а оскільки нею цього не зроблено, позов мав бути залишений без розгляду відповідно до пп.8 п.1 ст.257 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивачка вказує, що, як вірно встановлено судом першої інстанції, відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому в силу положень п.1 ст.92 Конституції України таке втручання дозволено виключно законами України, а не підзаконними актами, до яких належить постанова КМУ 1236 і Наказ МОЗ 2153. За доводами ОСОБА_1 , жодним законом не передбачено правової можливості та механізму відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від ковіду. Позивачка посилається, що нею планові медогляди пройдено вчасно, з повним допуском до виконання трудових обов`язків. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що в порушення вимог ч.3 ст.32 КЗпП України повідомлення про «обов`язкову вакцинацію» їй було надано за кілька днів до наказу про відсторонення.

В апеляційній скарзі Кабінет Міністрів України просить змінити рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року в мотивувальній частині. Апеляційна скарга мотивована тим, що хоча Кабінет Міністрів України не був учасником розгляду справи, проте вважає, що його права та інтереси як вищого органу виконавчої влади було порушено. За доводами заявника, фактично всі висновки суду, які слугували підставою для скасування наказу від 05.11.2021 №78-к, ґрунтуються на аналізі нормативно-правових актів Уряду та Міністерства охорони здоров`я України, в той час як надання судом цивільної юрисдикції оцінки діяльності Кабінету Міністрів України під час реалізації повноважень, визначених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», діючим актам Уряду, відповідності їх Конституції та законам України є порушенням норм процесуального права. Також Кабінет Міністрів України вважає, що судом порушено норми процесуального права стосовно встановлення індивідуального права (інтересу) позивача по відношенню до загального права (інтересу) інших учасників освітнього процесу на охорону здоров`я. Заявник посилається, що актами вищої юридичної сили передбачено повноваження Кабінету Міністрів України щодо встановлення карантину та запровадження протиепідемічних заходів, при цьому висновки суду першої інстанції в частині надання оцінки процедурі введення карантину зводяться до власного тлумачення положень чинного законодавства. Крім того, Кабінет Міністрів України звертає увагу, що на сьогоднішній день постанова від 09.12.2020 №1236 діє у редакції постанови від 17.05.2022 №597, що зумовлює дію на території України карантину з 19.12.2020 до 31.05.2022, в той час як рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2021 у справі №640/3262/21 підтверджено правомірність і законність постанови КМУ від 09.12.2020 №1236.

Відзив на вказану апеляційну скаргу не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

По справі встановлено, що ОСОБА_1 працює на посаді керівника фольклорного ансамблю Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» (а.с.9, 10, 11).

Листом відповідача від 26 жовтня 2021 року позивачку повідомлено, що згідно діючого законодавства її буде відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року без збереження заробітної плати до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (а.с.15-16).

28 жовтня 2021 року позивачка подала до Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» заяву про заборону збирати, обробляти, зберігати, використовувати та передавати її особисті персональні медичні дані (а.с.13).

04 листопада 2021 року відповідачем було надано ОСОБА_1 повідомлення про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників ліцею; запропоновано надати до 08 листопада 2021 року інформацію щодо наявності документа, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання; повідомлено, що якщо до 05 листопада 2021 року (включно) ОСОБА_1 не надасть жодного із зазначених документів, 08 листопада 2021 року її відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП та ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до дати усунення причин, що зумовили таке ухилення (а.с.14).

Наказом Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» №78-к від 05 листопада 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 08 листопада 2021 року тих працівників ліцею, які ухиляються від профілактичних щеплень проти COVID-19 та не будуть мати негативного результату тестування методом полімеразної ланцюгової реакції (ПЛР-тесту) або експрес-тесту на COVID-19, що дійсний 72 години від часу здавання матеріалу на аналіз, а саме: ОСОБА_1 , керівника гуртка; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили (а.с.8).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) указано, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 32/77 (провадження № 12-17гс21), якою також закрито касаційне провадження з тих самих підстав, указано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відтак передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.

Отже, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Відтак при вирішенні питання про те, чи ухвалено оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку із постановленням судового рішення у цій справі таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. З огляду на вказані процесуальні норми суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року № 360/1938/16 (провадження № 61-48003св18), від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03 (провадження № 61-14624св19), від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц (провадження № 61-3433св19), від 05 лютого 2020 року № 521/12093/19 (провадження № 61-20975св19).

У справі, яка переглядається, спірним є питання про те, чи порушуються права, свободи, інтереси та (або) обов`язки Кабінету Міністрів України рішенням суду першої інстанції від 22 грудня 2021 року, яким задоволено позов ОСОБА_1 до Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» про визнання відсторонення працівника від роботи протиправним та зобов`язання допустити до роботи, з виплатою компенсації за час вимушеного прогулу.

Підставою для подання апеляційної скарги Кабінетом Міністрів України є його незгода з оцінкою судом першої інстанції діяльності Кабінету Міністрів України під час реалізації повноважень, визначених Законом україни «Про захист населення від інфекційних хвороб», діючим актам Уряду, відповідності їх Конституції та законам України. Зокрема, на думку заявника, судом першої інстанції помилково зазначено, що «оскільки рішення про відсторонення працівників прийнято у формі Постанови КМУ та в спосіб, що не відповідає вимогам пункту 1 статті 92 Конституції та статті 12 Закону, і поза межами конституційних повноважень Кабінету Міністрів України, суд доходить висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень Постанови КМУ та необхідність вирішення спору на підставі норм статей 43, 92 Конституції, з огляду на те, що в Україні відсутні закони, які передбачають право роботодавців відсторонювати від роботи працівників, що відмовилися від вакцинації проти COVID-19».

По справі встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року вирішено трудовий спір, який виник між ОСОБА_1 та Державним професійно-технічним навчальним закладом «Чернігівський професійний будівельний ліцей» з приводу правомірності відсторонення позивачки від роботи у зв`язку з непроведенням останньою щеплення проти хвороби COVID-19.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що Кабінет Міністрів України не відноситься до кола осіб, які відповідно до статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції в цій справі, оскільки при розгляді справи в суді першої інстанції права, свободи, інтереси та (або) обов`язки останнього не вирішувались, а надавалася лише оцінка постанові Кабінету Міністрів України, без вирішення питання щодо її скасування чи визнання нечинною, а також не вирішувалось інших питань щодо прав та обов`язків Кабінету Міністрів України, отже апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Статтею 43 Конституції України гарантовано кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю.

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому громадському об`єднанні, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їхніх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 5-1 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 (провадження № 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі № 337/3087/17 (провадження № К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі № 630/554/19 (провадження № 61-6307св20).

Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 працює у відповідача на посаді керівника фольклорного гуртка.

Відповідно до посадової інструкції керівника гуртка, секції, затвердженої 01 вересня 2014 року директором ДПТНЗ «Чернігівський професійний будівельний ліцей», керівник гуртка зобов`язаний, зокрема: комплектувати склад учнів гуртка і вживати заходи щодо його збереження протягом строку навчання; здійснювати додаткову освіту учнів; забезпечувати педагогічне обгрунтований вибір форм, засобів і методів роботи (навчання), виходячи з психофізіологічної доцільності; складати плани і програми занять, забезпечувати їх виконання, вести встановлену документацію та звітність; виявляти творчі здібності учнів, сприяти їхньому розвитку, формуванню стійких професійних інтересів та нахилів; організовувати участь учнів у масових заходах.

Суд першої інстанції не врахував, що застосування до позивачки такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати, проте помилився щодо мотивів такого рішення.

З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи належить змінити, виклавши мотиви задоволення вказаних вимог в редакції цієї постанови.

При цьому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, оскільки оскаржуваним наказом позивачку не звільнено, а лише відсторонено від роботи.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_1 без законних підстав відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, суд першої інстанції обгрунтовано зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачці заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Доводи відповідача про те, що у зв`язку з несплатою позивачкою судового збору позов мав бути залишений без розгляду відповідно до п/п 8 п.1 ст.257 ЦПК України, не заслуговують на увагу.

Так, порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частині першій, другій, шостій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачка у даній справі звільнена від сплати судового збору лише за вимоги про зобов`язання відповідача виплатити невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи.

Проте, несплата ОСОБА_1 судового збору за інші позовні вимоги не може бути підставою для скасування судового рішення і залишення позову без розгляду, оскільки оскаржуваним судовим рішенням питання щодо судових витрат було вирішено і стягнуто судовий збір з відповідача на користь держави, тобто у кінцевому результаті судовий збір повинен надійти до державного бюджету.

Керуючись ст.ст. 258, 263, ст.362 ч.1 п.3, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кабінету Міністрів України на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року закрити.

Апеляційну скаргу Державного професійно-технічного навчального закладу «Чернігівський професійний будівельний ліцей» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи змінити, виклавши мотиви задоволення вказаних вимог в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 березня 2023 року.

Головуючий: Судді: