ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Абрамова П.С., Панченка О.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м. Полтаві цивільну справу за позовом Дніпропетровського державного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.05.2022 року

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року Дніпропетровський державний медичний університет звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення приймальної комісії від 14 серпня 2010 року наказом ректора ДЗ «Дніпропетровської медичної академії МОЗ України» № 572-ос від 14 серпня 2010 року ОСОБА_1 зараховано на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України. 01 вересня 2010 року з відповідачем укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою. За умовами укладеної угоди відповідач зобов`язався прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку. Згідно наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія» № 705-ос від 02.07.2015 року «Про завершення навчання» відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання. 22.10.2018 року звільнився з посади за власним бажанням.

Вважає, що відповідачем не дотримано умов угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 01 вересня 2010 року в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу.

Відповідно до розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням витрачено коштів з державного бюджету на навчання відповідача у розмірі 136 286,38 грн, які позивач просив стягнути.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.05.2022 року позовні вимоги Дніпропетровського державного медичного університету задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровського державного медичного університету витрати на навчання у розмірі 136286,38 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2010 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки (відповідно до направлення на роботу), тому витрати на навчання у розмірі 136286,38 грн. підлягають стягненню.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подалав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що позивачем не надано доказів, щодо виконання у встановлений законодавством строк усіх покладених на нього зобов`язань в частині працевлаштування відповідача, оскільки його було направлено до Козельщинської ЦРЛ, яка відноситься не до державного, а до комунального сектору економіки.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом ДЗ «Дніпропетровської медичної академії МОЗ України» № 572-ос від 14.08.2010 року ОСОБА_1 було зараховано з 01 вересня 2010 року на перший курс студентом денної форми навчання за державним замовленням.

01 вересня 2010 року між сторонами було укладено Угоду про підготовку фахівців з вищою освітою за напрямом підготовки педіатрія, згідно умов якої відповідач зобов`язався, серед іншого, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати до бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Відповідно до наказу ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 705-ос від 02.07.2015 року «Про завершення навчання», відповідачу присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю, видано документ про вищу освіту у зв`язку із завершенням навчання.

Згідно рішення державної комісії по розподілу за направленням протокол 1 від 22.01.2016 року 112 ОСОБА_1 направлено лікарем хірургом ДОЗ Полтавської облдержадміністрації Козельщанський ЦРЛ.

22.10.2018 року ОСОБА_1 звільнився за власним бажанням.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем було порушено право позивача на повернення витрат на навчання, оскільки не було дотримано вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2010 року в частині його зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тому витрати на навчання у розмірі 136286,38 грн. підлягають стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» 1991 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про освіту» (в редакції, чинній з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення угоди від 01 вересня 2010 року), пункту 2 Указу Президента № 77/96, пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2010 року) та пункту 21 Порядку працевлаштування № 367 (редакція чинна на час укладення угоди від 01 вересня 2010 року) випускник має обов`язок відшкодувати у встановленому порядку до Державного або місцевого бюджетів вартість його навчання та компенсувати замовникові його навчання всі витрати цього замовника на це навчання за наступних умов, погоджених між ним та відповідним навчальним закладом, який здійснив відповідне навчання за рахунок Державного бюджету, а саме: випускник після отримання вищої освіти повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направленні його на роботу, та відпрацювати обумовлений угодою на його навчання термін; цього випускника звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої. При цьому незгода цього випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за відповідним призначенням.

У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або його відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (відповідно до пункту 14 Порядку працевлаштування випускників ВНЗ).

Крім того, пунктом 21 чинного Порядку працевлаштування № 367, передбачено обов`язок особи, яка не відпрацювала встановлений трирічний строк, компенсувати, крім вартості навчання, також всі витрати на освіту, тобто і виплати академічної стипендії.

Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 та постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 23 січня 2018 року у справі № 607/9099/15-ц, від 19 вересня 2018 року у справі № 607/3690/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 607/3681/17-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 598/760/17, від 30 січня 2019 року у справі № 607/3682/17, від 26 червня 2019 року у справі № 607/7122/17-ц.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , добровільно підписавши угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, погодився на його працевлаштування навчальним закладом, отримав направлення на роботу та, навчаючись за кошти державного бюджету, погодився відшкодувати вартість навчання у разі відмови відпрацювати не менше трьох років.

Разом з тим, вимог законодавства України та угоди від 01 вересня 2010 року в частині зобов`язання відпрацювати три роки після закінчення вищого навчального закладу відповідно до направлення на роботу, ОСОБА_1 не виконав, тобто порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання, у зв`язку з чим має відшкодувати в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Доводи ОСОБА_1 про те, що позивач не дотримався умов договору та направив його на роботу до комунального закладу, колегією суддів відхиляються з огляду на те, що відповідач був працевлаштований лікарем хірургом ДОЗ Полтавської облдержадміністрації Козельщанський ЦРЛ, тобто в заклад МОЗ, що не є невиконанням умов договору, як стверджує відповідач. Рішення комісії з працевлаштування випускників відповідач не оскаржував, а його незгода із ним не звільняє його від обов`язку відпрацювати за призначенням.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 23.05.2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 17.01.2023 року

Головуючий суддя : Т.В. Одринська

Судді: П.С. Абрамов

О.О. Панченко