ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1406/23 Справа № 242/296/21 Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №242/296/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожної Ірини Геннадіївни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання права спільної сумісної власності, припинення дії, яка порушує право, визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року (суддя Черков В.Г.),

в с т а н о в и в:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Селидівського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожної І.Г., третя особа ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання права спільної сумісної власності, припинення дії, яка порушує право, визнання правочину недійсним. Мотивуючи свій позов тим, що на початку квітня 2020 року вона дізналась, що в провадженні Селидівського міського суду Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» до її чоловіка ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Раніше вона не знала про дії чоловіка щодо укладення ним договору іпотеки з ПАТ «ОТП Банк». Вважає, що дії та правочин відносно майна, а саме: нежитлової будівлі-будівлі універмагу №1 за адресою: АДРЕСА_1 , вчинено без її згоди і є незаконним. Укладення ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» договору наступної іпотеки на виконання боржником ОСОБА_3 кредитних зобов`язань перед ПАТ «ОТП Банк» було зроблено без її письмової згоди та згоди взагалі. Зазначає, що відповідачі діяли недобросовісно при укладенні правочину, оскільки майно за даним правочином є спільним майном та на його укладення необхідна нотаріальна згода дружини. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми. У результаті незаконних дій вона була позбавлена права спільної сумісної власності на нерухоме майно. Просила суд визнати нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю у рівних частках між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати дії ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожна І.Г. при укладанні між ОСОБА_2 та ПАТ «ОТП Банк» правочину договору наступної іпотеки протиправними та припинити дії, які порушують її право спільної сумісної власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом припинення будь-яких дій відповідачів відносно даного нерухомого майна, у тому числі, передачу прав на дане нерухоме майно третім особам, заставу, іпотеку та/або реалізацію даного нерухомого майна; визнати укладений правочин наступної іпотеки недійсним з моменту його укладення; визнати протиправним та недійсним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі, будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року в задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожної Ірини Геннадіївни, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», про визнання права спільної сумісної власності, припинення дії, яка порушує право, визнання правочину недійсним - відмовлено.

Із вказаним судовим рішенням не погодилась ОСОБА_1 та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи та недоведеністю обстав, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції застосував неправильну норму матеріального права та зробив помилкові висновки, що призвело до неправильного вирішення справи. Ні матеріалами справи, ні поясненнями сторін не спростовано презумпцію спільності права власності на нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року. Суд першої інстанції розглянув справи без повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, на які позивачка посилалась у позові, як на підставу свої вимог. Суд залишив поза увагою вимоги про визнання дій відповідачів при укладенні договору іпотеки протиправними та припинення дії, що порушують її право спільної сумісної власності на нерухоме майно. Суд не надав належної правової оцінки договору про відступлення права вимоги від 24 червня 2016 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія».Крім того, суд першої інстанції розглянув справи без участі позивачки та її представника, не звернув уваги на клопотання представника про перенесення розгляду справи 30 серпня 2021 року для узгодження правової позиції.

Відповідачі та третя особа своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 у судове засідання апеляційного суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку SMS.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «ОТП Банк», приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу Задорожня І.Г., у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом надіслання SMS повідомлення та оголошенням на сайті апеляційного суду.

Представник третьої особи ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений шляхом розміщення інформації на сайті апеляційного суду.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 3 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого 24 квітня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану м. Дзержинська Донецької області, актовий запис № 59, 24 квітня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, (а.с. 9, том 1).

Відповідно до кредитного договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11 червня 2007 року, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти в розмірі 437500,00 доларів США (а.с. 12-13, том 1).

В забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитного договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11 червня 2007 року, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 укладено наступної іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука) від 11 червня 2007 року, предметом якого є нежитлова будівля, будівля універмагу АДРЕСА_2 (а.с. 14-17, том 1).

Згідно із договором про відступлення прав вимоги №24/06/16 від 24 червня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) передав у повному обсязі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (новий кредитор) прийняв на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами відповідно до Додатку № 1 до цього договору (в тому числі, й по кредитному договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11 червня 2007 року) (а.с. 18-20, 21-24, том 1).

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 02 квітня 2010 року були внесені відомості про іпотеку на підставі договору наступної іпотеки (майнової поруки) від 11 червня 2007 року щодо нежитлової будівлі універмагу № НОМЕР_1 , нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У відомостях щодо власника майна зазначено ОСОБА_6 - на підставі рішення суду від 29 липня 2011 року, ОСОБА_7 на підставі рішення суду від 06 жовтня 2010 року (а.с. 25-27, том 1).

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 04 травня 2020 року у задоволені позовних вимог ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлової будівлі, будівлі універмагу АДРЕСА_2 , та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», треті особа ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки припиненим та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено (а.с. 28-32, том 1).

Відповідно до повідомлення Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), діяльність ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 до зміни прізвища), як приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу припинено з 25 лютого 2016 року. На даний час місце зберігання архіву нотаріальних документів, напрацьованих нею по Донецькому міському нотаріальному округу, в тому числі договору іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1, посвідченого 11.06.2007 р. за реєстровим № 2288 невідоме (а.с. 180, том 1).

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 від 16 квітня 2020 року договір наступної іпотеки № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука), нотаріально посвідчений 11 червня 2007 року укладався її чоловіком ОСОБА_2 без її згоди та присутності (а.с. 8, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не зазначила всіх учасників, прав та інтересів осіб яких стосуються наслідки визнання недійним правочину, відповідного клопотання про залучення у справі відповідачів не заявляла, хоча, з рішення суду від 04 травня 2020 року знала про їх існування. Оскільки, позовні вимоги про визнання укладеного правочину наступної іпотеки недійсним з моменту його укладення; визнати протиправним та недійсним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлової будівлі, будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 , є похідними від вимоги про визнання недійсним договору наступної іпотеки № PM-SME 104/109/2007/1 від 11 червня 2007 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , вони також не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим з подружжя, який її спростовує.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження володіння будівлі універмагу № 1 за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не доведено яким саме чином було придбано нерухомість, а тому тільки факт придбання її під час шлюбу не є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до частин 1 та 2 статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Предметом спору у даній справі, зокрема є визнання недійсним іпотечного договору № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука) від 11 червня 2007 року, який укладено між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 в забезпечення виконання ОСОБА_3 кредитного договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11 червня 2007 року.

Предметом іпотечного договору № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука) від 11 червня 2007 року є нежитлова будівля, будівля універмагу АДРЕСА_2 .

Судом встановлено та не спростовує позивач, що згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що 02 квітня 2010 року були внесені відомості про іпотеку на підставі договору наступної іпотеки (майнової поруки) від 11 червня 2007 року щодо нежитлової будівлі універмагу № НОМЕР_1 , нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . У відомостях щодо власника майна зазначено ОСОБА_6 - на підставі рішення суду від 29 липня 2011 року, ОСОБА_7 на підставі рішення суду від 06 жовтня 2010 року (а.с. 25-27, том 1).

Однак ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не залучено до участі у справі як відповідачів.

Крім того, як убачається із договору про відступлення прав вимоги №24/06/16 від 24 червня 2016 року ПАТ «ОТП Банк» (первісний кредитор) передав у повному обсязі, а ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» (новий кредитор) прийняв на себе у повному обсязі право вимоги, що належить первісному кредитору за кредитними договорами відповідно до Додатку № 1 до цього договору (в тому числі, й по кредитному договору № СМ-SМЕ 104/109/2007 від 11 червня 2007 року).

Отже, до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшли всі права ПАТ «ОТП Банк», які були передбачені спірним договором, у відповідності до статті 514 ЦК України. Проте, стороною позивачки ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» заявлено третьою особою у справі, а не відповідачем.

Позивачка та її представник у цій справі клопотань про залучення до участі у справі співвідповідачів не заявляли.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що правові наслідки вчинення недійсного правочину насамперед стосуються прав та інтересів осіб, які є сторонами за таким договором.

Таким чином, під час вирішення спорів щодо встановлення недійсності правочину судам необхідно перевірити склад учасників процесу та з`ясувати коло осіб, на яке поширюються наслідки недійсності укладеного правочину.

У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Саме такі висновки зроблені Верховним Судом у ряді своїх постанов, зокрема у постановах: від 30 липня 2020 року в справі № 670/23/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 175/1753/17, від 20 травня 2020 року в справі №591/4618/16-ц, від 27 серпня 2020 року в справі № 371/986/16-ц. Така судова практика є незмінною.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору № РМ-SМЕ 104/109/2007/1 (майнова порука) від 11 червня 2007 року, відповідачами зазначено: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПАТ «ОТП Банк», приватного нотаріуса Донецького міського нотаріального округу Задорожної І.Г., клопотання про залучення у справі співвідповідачів не заявляв за умови їх обов`язкової співучасті, позивачем не було зазначено в якості відповідача власників нежитлової будівлі універмагу № НОМЕР_1 , нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та стягувача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», що свідчить про неналежний суб`єктний склад учасників справи, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків власників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та стягувача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом, оскільки ці особи мають бути залучені співвідповідачами, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги в частині саме розгляду справи без участі позивачки та її представника, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 240 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 223 цього Кодексу

Частинами першою, другою, п`ятою статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Зі справи убачається, що 30 серпня 2021 року, в день ухвалення рішення представником позивачки адвокатом Маруценко С.В. до суду першої інстанції надано клопотання про відкладення розгляду справи 30 серпня 2022 року на іншу дату у зв`язку з неможливістю прийняти участь у розгляді справи (а.с. 210-211, том 1).

07 липня 2021 року представником позивачки адвокатом Маруценко С.В. до суду першої інстанції надано клопотання про відкладення розгляду справи 07 липня 2022 року на іншу дату (а.с. 187, том 1).

19 липня 2021 року в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_4 заявлено клопотання про відкладення розгляду справи, що відображено в протоколі судового засідання (а.с. 199, том 1).

Позов поданий до суду в січні 2021 року.

Статтею 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вважав можливим продовжити розгляд справи за відсутністю позивачки та її представника, з метою запобігання зловживання процесуальними правами.

За таких обставин, встановивши фактичні обставини, суди першої правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами, та ухвалив рішення, що відповідає вимогам законодавства. Тому доводи апеляційної скарги щодо порушенням судом норм матеріального права є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Також, відповідно до підпункту в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 січня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста