КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1387/2023
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 лютого 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Дубас Т.В. в м. Київ 24 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про поділ майна подружжя, уточнивши в серпні 2021 року позовні вимоги, просив стягнути з відповідача на свою користь компенсацію вартості належної йому частки спільного майна в розмірі 25918 грн. і особистого приватного майна в розмірі 140563 грн., всього 166481 грн., залишивши їй все набуте майно, а саме кухня-гарнітур 22220 грн., духовка 6443 грн., плита газова 4444 грн., двері вхідні 11110 грн., віконні конструкції на балконі 11100 грн., двері міжкімнатні 3 шт. - 8888 грн., вбудована шафа 5555 грн., м`який куточок 2222 грн., холодильник 11110 грн., телевізор філіпс 32 діагональ 7110 грн., ванна з панеллю 5550 грн., унітаз 4444 грн., умивальник 3333 грн., пральна машина 7777 грн., тумби в ванній кімнаті, 3 шт. - 8888 грн., посуд 5550 грн., люстри 7110 грн., світильник 1111 грн., ліжко 2222 грн., полички під книжки 1555 грн., швейна машина 2805 грн.; витребувати у відповідача чеки та квитанції на зазначене майно; стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію витрат, пов`язаних з ремонтом квартири в розмірі їх вартості, що становить 58815 грн., покласти на відповідача судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що 29 квітня 2014 року зареєстрував шлюб з відповідачем, який розірвано 27 липня 2018 року. 02 травня 2013 року ним сплачено забудовнику частину коштів в рахунок придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . 17 січня 2014 року до моменту укладення шлюбу ним було виплачено всю суму за вказану квартиру згідно з договором купівлі-продажу майнових прав від 16 січня 2014 року. В зв`язку з постійними конфліктними ситуаціями ним було підписано договір дарування квартири за вказаною адресою на користь відповідача, в п. 1.2 якого він помилково зазначив, що подружжям під час перебування в зареєстрованому шлюбі і за рахунок спільних коштів була набута у спільну сумісну власність зазначена квартира. Даний договір на теперішній час оскаржується ним шляхом визнання договору недійсним, і враховуючи, що питання щодо цього майна вже розглядається в судах, в даному позові ним квартира не включена до переліку майна, яке необхідно поділити/повернути з незаконного володіння. Однак в зазначеному позові він не піднімав питання грошової компенсації витрат, пов`язаних з ремонтом квартири, зробленим ним самостійно і за власний рахунок, в той час як відповідач не надавала коштів на ремонт і вже довгий час проживає в незаконно набутій нею квартирі. Крім того, в порядку досудового вирішення спору він надав відповідачу списки з переліком майна, придбаного за спільні кошти, а саме меблі, предмети домашнього вжитку, побутова техніка і сантехніка.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом не було враховано, що у позові зазначено про наявність чеків та квитанцій на майно у відповідача, і клопотання про витребування доказів було подано ним 27 вересня 2021 року, оскільки відповідач ігнорувала його звернення, однак в задоволенні клопотання було відмовлено ухвалою від 21 січня 2022 року. Отже, ним було використано всі можливі і доступні засоби для отримання доказів, які суд своєю ухвалою спочатку визнав такими, що не мають значення, однак саме відсутність цих доказів поклав в основу рішення, відмовляючи в позові. Водночас в позові зазначено, що у випадку незгоди відповідача з зазначеною вартістю майна, з метою визначення дійсної вартості спірного майна він не заперечує проти призначення судом товарознавчої експертизи. Разом з тим, суд не взяв до уваги та не дослідив докази та факти, які безперечно свідчать про наявністю зазначеного переліку майна у відповідача та про намагання розділити його добровільно. Зокрема, не було враховано та не досліджено досудове листування, в якому вони з відповідачем обговорювали питання переліку майна, що спростовує твердження відповідача про відсутність у неї майна. У відповідача при цьому були лише зауваження щодо деякого переліку речей, які вона вважала невід`ємною частиною квартири, а також що в переліку є подароване майно. Не враховано відео часткової обстановки в квартирі, на якому зафіксовано, як відповідач збирала в пакет його особисті речі, а коштовні речі, придбані ним за особисті кошти, залишила у себе. Не враховано звукозапис телефонної розмови, що підтверджує наявність даного майна, і в якому представник відповідача озвучує, що відповідач погоджується на досудовий розподіл майна. Таким чином, відповідач визнавала наявність переліченого майна і у неї були лише зауваження щодо самого переліку.

Вказував, що з огляду на зміну відповідачем своєї позиції у відзиві на позовну заяву, ним 27 вересня 2021 року було подано клопотання про обов`язкову явку в судове засідання відповідача для надання особистих пояснень, яке судом було проігноровано.

Зазначав, що судом не враховано докази, зазначені на аркуші 5 позову, які підтверджують, що майно на суму 140563 грн. було придбане за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю. Тим самим суд не дослідив майнового стану кожного з подружжя на момент придбання зазначеного в позові майна.

Вважав, що суд не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи та не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, формально підійшов до вирішення спору.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до п. 2, 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії у встановлений законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, оскільки позивач, який сам подав апеляційну скаргу, де виклав аргументи щодо необґрунтованості судового рішення та необхідності його скасування, належним чином обізнаний про рух справи, усував недоліки апеляційної скарги на підставі ухвали Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2022 року, направленої на його поштову адресу, отримував ухвалу про відкриття апеляційного провадження, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, але не отримав судову повістку-повідомлення через відсутність за вказаною адресою, про зміну адреси суд не повідомив, його неявка не перешкоджає розгляду справи, з урахуванням необхідності розгляду справи в передбачений законом строк.

В зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутності нез`явившихся учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів придбання сторонами меблів, побутової техніки, а також здійснення невід`ємних поліпшень квартири на суму 225296 грн.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 29 квітня 2014 року (а. с. 8), розірваний 27 липня 2018 року (а. с. 10).

На а. с. 9 знаходиться копія розписки, складеної ОСОБА_3 02 травня 2013 року в тому, що ним отримано від ОСОБА_1 154090 грн., що еквівалентно 19000 доларів США в якості гарантійних забезпечувальних коштів відповідно до п. 4.1 попереднього договору від 02 травня 2013 року стосовно придбання квартири АДРЕСА_2 .

На а. с. 11 знаходиться копія договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 червня 2016 року, укладеного ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , за умовами якого позивач безоплатно передав у власність (дар), а відповідач прийняла в дар частку квартири.

На а. с. 12 - 13 знаходиться копія досудової претензії про розподіл майна від 07 червня 2021 року, адресована позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , згідно якої він пропонував без звернення до суду поділити майно в натурі або в грошовому еквіваленті, яке було придбане за сумісні кошти: шафа-купе, тумба під телевізор, матрац, а також повернути наступні речі або компенсувати грошима майно, яке було придбане за його особисті кошти: кухня 1000, вікна балкон 500, паркет 500, двері міжкімнатні 400, двері вхідні 500, шафа коридор 300, м`який куточок 100, холодильник 500, телевізор 17, діагональ 100, телевізор 32, діагональ 300, ванна 200, унітаз 200, умивальник 100, пральна машина 300, тумби в ванній кімнаті 200, посуд 300, люстри 300, швейна машина 100; вартість зазначена в доларовому еквіваленті.

На а. с. 14 - 16 наявна копія відповіді ОСОБА_2 від 12 червня 2021 року на претензію ОСОБА_1 , в якій зазначено, що унітаз, ванна, тумба з ванної кімнати, умивальник, люстри, міжкімнатні двері, паркет, балконні вікна встановлені в квартирі і є її невід?ємною частиною, при цьому договір дарування квартири вже оскаржується ОСОБА_1 в суді; швейну машину вважала особистою приватною власністю як дарунок від матері; щодо решти майна вважала за необхідне узгодити його вартість і точне найменування.

На а. с. 17 наявна копія переліку речей: обручка, квитанції, фотоапарат, електроінструменти, малий телевізор, одяг, костюм, халат, капці, зубна щітка, книжки, орбітрек.

На а. с. 18 - 19 наявна копія акту передачі від 26 червня 2018 року, згідно якого ОСОБА_2 передає речі ОСОБА_1 відповідно до наведеного нижче переліку: халат махровий (1 шт.), бінокль (1 шт.), глобус (1 шт.), тазик пластмасовий (1 шт.), тазики емальовані (4 шт.), тертка (1 шт.), шинкарка (1 шт.), різак для паперу (1 шт.), рушники махрові (5 шт.), костюм чоловічий (1 шт.), сорочка біла (1 шт.), капці домашні (3 пари), книги (4 шт.), кубік рубіка (1 шт.), картина (1 шт.), книги (5 шт. + 1 шт.), квитанції з ЖЕК (1 пакет), іграшка в`язана (1 шт.), ручка косметична (1 шт.), одяг (12 шт.), ящики з інструментами (2 шт.), орбітрек (1 шт.), телевізор Bravis (1 шт.), сільничка (1 шт.), фотоапарат (1 шт.), зубна щітка і стаканчик (1 шт.), обручка весільна (1 шт.).

На а. с. 20 наявна копія товарного чеку № 164328/8 від 30 листопада 2015 року на придбання швейної машини Toyota JFS18 вартістю 2805 грн.

На а. с. 26 - 32 наявні копії звітів суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку ОСОБА_5 за 2-4 квартали 2009 року, 1-3 квартали 2010 року, 3 квартал 2011 року.

На а. с. 33 наявна розписка, складена ОСОБА_6 за місцем вимоги 15 липня 2021 року в тому, що він є братом ОСОБА_1 та в березні 2014 року подарував йому 2000 доларів США.

На а. с. 38 наявна розписка, складена ОСОБА_7 20 липня 2021 року в тому, що вона є матір`ю ОСОБА_1 та в квітні 2014 року подарувала сину 3000 доларів США на купівлю меблів в квартиру, яку він придбав в новобудові.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя (частина перша та друга статті 21 СК України).

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільно нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 128/2224/20, провадження № 61-4863св22).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналіз ст. 60, 69, 70 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Предметом даного позову є поділ рухомого майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які перебували в шлюбі з 29 квітня 2014 року по 27 липня 2018 року, а також компенсація витрат, понесених позивачем на проведення ремонту.

Матеріалами справи, зокрема досудовими претензіями ОСОБА_1 та відповідями на них ОСОБА_2 , підтверджується, що між сторонами дійсно існує спір стосовно рухомого майна, набутого ними в період шлюбу, в ході якого відповідачем 26 червня 2018 року було повернуто позивачу речі деякі особистого користування, про що сторонами складено акт (а. с. 18).

Крім того, на а. с. 20 знаходиться копія товарного чеку на придбання швейної машинки Toyota JFS 18 вартістю 2805 грн., однак чек не містить відомостей щодо особи покупця, і доказів того, що дана швейна машинка була придбана будь-ким із сторін, а відтак входить до спільного майна подружжя, позивачем надано не було.

Апеляційний суд враховує, що відповідачем ОСОБА_2 факт придбання даного майна заперечувався, згідно її доводів, швейна машинка була їй подарована, і позивачем вказані обставини не спростовані.

Наявність іншого спільного сумісного майна подружжя також не підтверджується належними та допустимими доказами по справі, оскільки такими доказами не можна вважати претензійне досудове листування сторін.

Наявні в матеріалах справи розписки брата ОСОБА_8 та матері ОСОБА_7 про дарування ОСОБА_1 грошових коштів на придбання меблів та облаштування помешкання, а також копії звітів фізичної особи-підприємця, в яких вказано обсяг виручки, такими доказами не вважаються, оскільки можуть підтвердити наявність певного доходу позивача, однак не містять інформації щодо предмету доказування, а саме придбання конкретної рухомої речі, яку можливо ідентифікувати за назвою, виробником, артикулом тощо, за конкретну вартість та в конкретний час.

Доводи апеляційної скарги, що представником відповідача в аудіозаписі та відповідачем підтверджено визнання перебування в спільній сумісній власності подружжя меблів, сантехніки, інших предметів домашнього вжитку згідно переліку в претензії, і що на наданому ним відеозаписі відтворення обстановки в квартирі зафіксовано зібрання відповідачем лише його особистих речей першої необхідності, не впливають на правильні висновки суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позову, оскільки придбання даних речей, як вже було встановлено, не підтверджується доказами, які б дозволили їх ідентифікацію.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_1 були використані всі можливі і доступні засоби для отримання чеків та квитанцій, які суд своєю ухвалою спочатку визнав такими, що не мають значення для вирішення справи, однак саме відсутність цих доказів поклав в основу рішення, відмовляючи в задоволенні позову, суд враховує, що для реалізації своїх прав позивач будь-яких інших клопотань в справі не заявляв.

Також в апеляційній скарзі позивачем не було заявлено клопотання про витребування у відповідача доказів, в задоволенні якого йому було відмовлено судом першої інстанції, що позбавляє апеляційний суд можливості перевірити дані обставини самостійно.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження здійснення ремонтних робіт.

Відтак, правильними є висновки суду першої інстанції, з якими погоджується апеляційний суд та які не спростовані доводами апеляційної скарги, про відсутність доказів придбання меблів, побутової техніки, будівельних матеріалів або здійснення ремонту за спільні кошти сторін, що є підставою для відмови в позові.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення, формального підходу суду до його вирішення, порушення норм матеріального та процесуального права, неврахування обставин, які є важливими для правильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до переоцінки доказів, яким було надано належної оцінки судом, і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.