Справа № 202/1402/18
Провадження № 2/202/8/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Пеки Д.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

позивача - ОСОБА_2 ,

представника позивача - Олійник О.А. ,

відповідача - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення, позовною заявою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , третя особа Управління - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_5 , 23 березня 2018 року звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що 05.08.1987 року, батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_10 , на родину з чотирьох осіб, а саме: батька ОСОБА_10 (основний квартиронаймач), матір ОСОБА_11 , синів (позивача) - ОСОБА_1 та відповідача - ОСОБА_6 , виконавчим комітетом Індустріальної районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська був виданий ордер №1375 серія 01 на житлове приміщення - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею - 43,59 кв.м. До 1999 року всі разом з родинами, мешкали в зазначеній квартирі та були зареєстровані в ній. В грудні 1999 року, через сварки та конфлікти з боку відповідача, а також застосування фізичної сили до позивача та його дружини, позивач з родиною вимушений був виїхати та проживати за адресою: АДРЕСА_2 , але в квартирі АДРЕСА_1 постійно залишалася за позивачами одна кімната, в якій знаходяться їх меблі та особисті речі та позивачі мали вільний доступ до квартири та допомагали батькам сплачувати комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати - ОСОБА_11 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько - ОСОБА_10 . Після смерті батька, між позивачем ОСОБА_1 та братом - ОСОБА_6 , почали виникати суперечки щодо поділу спадкового майна - автомобіля, речей та самої квартири, хоча вона на даний час не приватизована.

Відповідачем ОСОБА_6 без згоди позивачів в лютому 2018 року було замінено замки на вхідних дверях, новий комплект ключів від вхідних дверей відповідачами позивачам не надано, з приводу чого позивачі зверталися з заявами до ДОП СП Індустріального ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області. Домовитись з відповідачами щодо мирного вирішення конфлікту не можливо, внаслідок чого позивачі вимушені звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Просили суд: усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , неповнолітній ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим приміщенням- квартирою АДРЕСА_1 , житловою площею - 43,59 кв.м., шляхом вселення в указану квартиру; виділити в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , неповнолітньої ОСОБА_2 жилу кімнату №7 площею 18,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.03.2018 року цивільна справа розподілена головуючому судді Волошину Є.В., ухвалою якого від 04 квітня 2018 року відкрито провадження у справі.

Не погодившись з ухвалою про відкриття провадження у справі 10.05.2018 року ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою .

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпровської області від 18 липня 2018 року ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишена без змін.

20.08.2018 року з апеляційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року про відкриття провадження звернулася ОСОБА_7 .

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишена без змін.

Справа перебувала у провадженні судді Волошина Є.В. призначеного на посаду судді строк на п`ять років, відповідно до Указу Президента України від 18 жовтня 2013 року №571/2013 «Про призначення судді» та у якого, станом на 19 жовтня 2018 року закінчилися повноваження судді.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 року цивільна справа розподілена і визначено суддю Слюсар Л.П., ухвалою якої від 08 квітня 2019 року прийнято справу до провадження та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні.

20.08.2018 року з апеляційною скаргою на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року про відкриття провадження звернулася ОСОБА_9 .

Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду від 12 вересня 2019 року ухвала Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 квітня 2018 року залишена без змін.

06.06.2018 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 звернулися до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання осіб такими, які втратили право на користування житловим приміщення.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі посилалися на те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані позивачі та відповідачів по справі. Відповідачі по справі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 починаючи з грудня 1999 року і до теперішнього часу (майже 19 років) фактично не проживають в квартирі. Не проживання відповідачів підтверджується актами про не проживання особи від 18.09.2017 року, 25.12.2017 року, 22.05.2018 року. Реєстрація відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинить позивачам перешкоди в праві вільного користування та розпорядження квартирою, а саме вони вимушені сплачувати за відповідачів кошти за комунальні послуги - користування газопостачанням, водопостачанням, електроенергією, тому вони вимушені звернутися з позовом до суду. На підставі ст.319, ч.2 ст. 405 ЦК України просили суд: визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 таким, яким втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, який втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2018 року справа №202/3197/18 розподілена судді Зосименко С.Г., ухвалою судді від 22 червня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді Зосименко С.Г. від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О.

Не погодившись з ухвалою про відкриття провадження за вказаною позовною заявою відповідачем ОСОБА_5 08 січня 2019 року подано апеляційну скаргу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 13 лютого 2019 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2018 року залишено без змін.

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Кухтіна Г.О. від 25 лютого 2019 року справу прийнято до провадження.

03 травня 2019 року через канцелярію суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Олійник О.А. надійшло клопотання про об`єднання в одне провадження цивільної справи №202/3197/18 та цивільної справи, яка розглядається в Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська головуючий суддя Слюсар Л.П., справа № 202/1402/18, провадження № 2/202/218/2019, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення.

Ухвалою Індустріального районного суду від 06 травня 2019 року клопотання представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Олійник О.А. про об`єднання в одне провадження цивільних справ - задоволено.

Об`єднано в одне провадження справу № 202/3197/18, провадження № 2/202/293/2019 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, із справою № 202/1402/18, провадження № 2/202/218/2019 за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада, Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення. Об`єднаній справі присвоєно № 202/1402/18.

23.12.2019 року від представника відповідачів - адвоката Ткачука А.А. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в якій вказав, що позовні вимоги, про вселення та встановлення порядок користування житловим приміщення не визнають. Вказав, що починаючи з грудня 1999 року і до теперішнього часу (майже 19 років) ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначив, що реєстрація ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 чинить відповідачам (позивачам за їхнім позовом) перешкоди в праві вільного користування та розпорядження квартирою, а саме: вони вимушені сплачувати за них кошти за комунальні послуги, ОСОБА_6 неодноразово прохав відповідачів добровільно знятися з реєстрації. Спочатку було повне порозуміння і зазначені особи дали згоду на добровільне зняття з реєстрації, але згодом громадянка ОСОБА_5 , яка являється рідною донькою ОСОБА_1 за те, щоб вона надала свою згоду на зняття з реєстрації забажала сплати грошей у розмірі 7000 дол. США, але отримала відмову. Просив в позові відмовити.

29.01.2020 року від ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив в якій вказав, що дійсно, через сварки та конфлікти з сім`єю брата ОСОБА_6 , а також через застосування фізичної сили, як до нього так і дружини та через хвилювання за батьків, він із сім`єю змушений був виїхати та проживати за адресою: АДРЕСА_2 , однак до смерті батька, до ІНФОРМАЦІЯ_8 року у нього та членів його сім`ї був вільний доступ в квартиру та за ними постійно залишалася одна кімната. Ніяких суперечок до смерті батька з приводу користування ними квартирою, або позбавлення його та членів його сім`ї права на житлову площу в зазначеній квартирі ніколи не виникало, оскільки ні він, ні його діти, іншого житла не мають, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Після смерті батька з грудня 2017 року по лютий 2018 року між ОСОБА_1 та відповідачем рідним братом ОСОБА_6 відбувалися суперечки з приводу користування спірною квартирою і лише після того, як відповідач змінив замок і не надав ключів він з родиною вимушений був звернутися до суду.

Зазначив, що збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Саме до цього житла, в якому він виріс, одружився, де народилися та зростали його діти - він ставиться, як до свого постійного місця проживання. І примусили його залишити вказане житлове приміщення - лише після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінивши замки на вхідних дверях.

Оскільки іншого житла він не має і втрата житла, яке вважав своїм постійним місцем проживання, є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

04.02.2020 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 подана уточнена позовна заява в якій визначені сторони по справі та на підставі ст.319, ч.2 ст. 405 ЦК України просили суд: визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 таким, яким втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , таким, який втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 такою, яка втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6 такою, яка втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі.

В судовому засіданні позивачі за основним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_5 в інтересах дитини ОСОБА_2 та представник позивачів підтримали свої позовні вимоги з підстав викладених у позові та просили суд відмовити в об`єднаній позовній заяві ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 з підстав наведених в відповіді на відзив.

Відповідачі за основним позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та їх представник позовні вимоги не визнали та просили суд задовольнити позовну заяву за їх об`єднаним позовом.

Відповідач за об`єднаним позовом ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заяв та клопотань до суду не надійшло.

Свідок ОСОБА_14 , знайомий ОСОБА_15 з 2018 року, вказав, що його знайомий попрохав зробити ремонт в квартирі в якій проживала його донька з чоловіком. Він в лютому 2018 року зустрівся з ОСОБА_16 , з метою проведення ремонту він оглядав квартиру, яку ОСОБА_17 відкрив своїми ключами. В квартирі присутніх нікого не було. Пізніше ОСОБА_17 йому повідомив, про те, що він не має доступу до квартири.

Свідок ОСОБА_18 , чоловік позивачки, розповів про те, що він з дружиною ОСОБА_19 відвідували її дідуся, який проживав в спірній квартирі до листопада 2017 року. На початку 2018 року він з дружиною хотіли зробити ремонт кімнати та бажали проживати в квартирі, в якій зареєстровані його дружина та донька. Іншого житла у них не має.

Свідок ОСОБА_20 , сусідка, знайома з ОСОБА_21 з 2001 року. Мешкає в квартирі АДРЕСА_4 з 2003 року. До 2014 року бачила ОСОБА_15 у дворі будинку та ОСОБА_22 , який приходив до дідуся в гості. Їй відомо, що ОСОБА_23 із сім`єю проживає за іншою адресою.

Свідок ОСОБА_24 , знайомий сторін, з ОСОБА_16 знайомий з 1993-1994 року, в той період часу ОСОБА_17 проживав по АДРЕСА_5 ОСОБА_16 переїжджати в іншу квартиру, однак час переїзду не пам`ятає. Останній раз був в спірній квартирі на похоронах батька ОСОБА_25 . Після похорон батька ОСОБА_26 не пускає ОСОБА_15 в квартиру.

Свідок ОСОБА_27 , дружина ОСОБА_15 , повідомила про те, що вона з чоловіком та його батьками проживала в спірній квартирі 11 років та була зареєстрована в ній. Після одруження в 1995 році ОСОБА_26 разом з дружиною та донькою переїхали проживати також в квартиру АДРЕСА_1 . В квартирі стало некомфортно проживати, так були черги на кухню, ванну кімнату, були конфлікти між сторонами. В 1999 році її сім`я переїхала проживати в квартиру, яка була придбана нею за договором купівлі-продажу, але за чоловіком залишилася кімната в квартирі. До смерті батька чоловіка, вони вільно заходили в квартиру та у них були ключі від замка вхідних дверей. Після смерті батька чоловіка, його брат змінив замки на вхідних дверях та не надає ключі від них. Оскільки їх не пускали в квартиру, то вони вимушені були звертатися до правоохоронних органів.

Свідок ОСОБА_28 , теща ОСОБА_1 , повідомила суду про те, що у доньки є квартира на АДРЕСА_6 .

Свідок ОСОБА_29 , кума ОСОБА_15 , розповіла про те, що вхожа в квартиру з 1986 року. В 1990 році народилася ОСОБА_19 її похресниця. Коли ОСОБА_30 було рік ОСОБА_23 зі своєю сім`єю став проживати в двокімнатній квартирі, яка була куплена на ім`я дружини ОСОБА_31 . ОСОБА_31 їй говорила про те, що дві тисячі доларів на придбання квартири дав ОСОБА_26 . В квартирі АДРЕСА_7 ОСОБА_32 займала маленьку кімнату, в залі проживали ОСОБА_26 та ОСОБА_33 , а батько ОСОБА_34 займав третю кімнату. У ОСОБА_15 не було своєї кімнати. Чому ОСОБА_35 та ОСОБА_32 були зареєстровані в спірній квартирі лише в 2005 році їй не відомо. Їй відомо, що ОСОБА_23 хотів відремонтувати кімнату після смерті батька, щоб в ній проживала його донька.

Свідок ОСОБА_36 , сусідка, яка проживає в квартирі АДРЕСА_8 , повідомила про те, що вселилася вона в квартиру в 1987 році. В спірній квартирі проживає ОСОБА_26 із родиною. ОСОБА_37 , ОСОБА_30 та ОСОБА_19 вона бачила, коли вони приходили в гості до батька та дідуся ОСОБА_38 . В квартирі ніколи не була.

Свідок ОСОБА_39 , сусідка, яка проживає в квартирі АДРЕСА_9 , суду повідомила про те, що до 1999 року в спірній квартирі проживали ОСОБА_1, а саме: батько, мати та два сина. Один із синів купив квартиру та виїхав. В спірній квартирі була один раз в 2018 році, коли складали акт про не проживання. ОСОБА_23 приходив в гості до батька. Хто і коли змінив замки у вхідних дверях в квартиру їй не відомо.

Свідок ОСОБА_40 , сусідка, повідомила про те, що живе в квартирі АДРЕСА_10 з 2000 року. Добре знала батьків ОСОБА_25 , ходила і ходить в гості, останній раз була два тижні тому. ОСОБА_15 не знає і ніколи не бачила. Зі слів ОСОБА_7 знає, що ОСОБА_17 вимагав у брата гроші за квартиру. Про конфлікти між братами їй нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_41 , сусідка , яка проживає в квартирі АДРЕСА_11 , повідомила суд про те, що з 2000 року проживає в квартирі, спілкувалася з ОСОБА_33 , яка їй в 2018 році розповіла про те, що сім`я брата подала позов до суду про вселення. ОСОБА_15 і її сім`ю не бачила ніколи.

Свідок ОСОБА_42 , сусідка , яка проживає в квартирі АДРЕСА_12 , вказала, що буває дома незначний проміжок часу, оскільки графік роботи з 08.00 до 21-00 години та сусідів бачить не часто. В квартирі сусідів не була.

06.01 2023 року відповідачі за основним позовом та позивачі за об`єднаним позовом та їх представник не з`явилися в судові дебати. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином під розписку. Заяв та клопотань до суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

З урахуванням викладеного і ст. ст. 128-131, 223 ЦПК України приймаючи до уваги що представником відповідача надано відзив на позовну заяву, відповідачі та представник відповідача надавали пояснення в судовому засіданні, тому суд вважає проведення судових дебатів за відсутності відповідачів та їх представника.

Суд, заслухавши позивачів, представника позивачів, відповідачів, представника відповідачів, допитавши свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_36 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги за основним позовом та позовні вимоги за об`єднаним позовом такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з ордером на житлове приміщення №1375 серії 01, виданим 05 серпня 1987 року виконавчим комітетом Індустріального райради народних депутатів м. Дніпропетровська, ОСОБА_10 на родину з 4 чоловік ( ОСОБА_10 - основний квартиронаймач; ОСОБА_11 - дружина; ОСОБА_6 - син; ОСОБА_1 - син) надана трикімнатна квартира, житловою площею 43,59 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до експлікації приміщення, квартира АДРЕСА_1 , зальною площею 60,4 кв.м., житловою 43,5 кв.м. складається з: 1- коридор - 5,1 кв.м., 2- ванна -2,0 кв.м., 3 - туалет -1,1 кв.м., 4- кухня - 7,6 кв.м., 5- кладовка -0,4 кв.м., 6 - житлова - 12,4 кв.м., 7- житлова 18,1 кв.м., 8 - кладовка - 0,7 кв.м., 8- житлова -13,0 кв.м.

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 .

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_4 . Після смерті якого до спадкового майна відкрита спадкова справа № 4/2018, номер у спадковому реєстрі №61824937.

Відповідно до довідки №3891 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб у вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_6 з 05.03.1993 року; ОСОБА_35 з 23.12.2005 року; ОСОБА_1 з 11.09.1987 року; ОСОБА_5 з 11.01.1991 року; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з 19.01.2016 року; ОСОБА_22 з 26.10.1998 року, ОСОБА_9 з 23.12.2005 року (після одруження ОСОБА_9).

Факт не проживання відповідачів за об`єднаним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_13 з грудня 1999 року, підтверджується наданим позивачам за об`єднаним позовом копіями Актів про не проживання, складених головною правління ОСББ від 18.09.2017 року, від 25.12.2017 року та від 22.05.2018 року.

Щодо позовних вимог за об`єднаним позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням з застосування до правовідносин норм матеріального права ст.391, ч.2 ст. 405 ЦК України, то суд виходить з наступного.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та не є власністю позивачів та спірні правовідносин не регулюються ст.391, ч.2 ст.405 ЦК України.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 487/5887/17 (провадження N 61-8424св20) зазначено, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Частиною 1 ст. 71 цього Кодексу передбачено, що за наймачем або членами його сім`ї при їх тимчасовій відсутності жиле приміщення зберігається протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців

За правилами ст. 71 ЖК Української РСР у справах про визнання наймача або членів сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, обов`язковим є з`ясовування причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Поважними причинами відсутності визнаються перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 серпня 2021 року у справі № 521/5887/17 (провадження № 61-7894св20) зазначено, що «частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців. Аналіз норм статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважних причин непроживання в житловому приміщенні законодавством не встановлено, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи і правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин».

Відповідно до ст.107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим приміщенням з дня вибуття.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є рідними братами та разом з родинами зареєстровані в спірній квартирі.

Заперечуючи проти позовних вимог за об`єднаним позовом відповідач ОСОБА_1 вказував, що під час проживання в спірній квартирі, із сім`єю брата склалися конфліктні відносини, які перешкоджали його сім`ї користуватися квартирою, тому його сім`я в 1999 році була вимушена виїхати з квартири, однак саме до цього житла, в якому він виріс, одружився, де народилися та зростали його діти він ставиться, як до свого постійного місця проживання. Вказане місце реєстрації зазначалося ним та членами його родини при оформленні всіх документів, як своє фактичне місце проживання та адреса для кореспонденції.

ОСОБА_43 разом з родиною, а саме з дружиною ОСОБА_27 , донькою ОСОБА_19 та сином ОСОБА_30 виїхали зі спірної квартири в 1999 році в двокімнатну квартиру АДРЕСА_14 , яка була придбана на ОСОБА_27 , та не проживали в спірній квартирі, про що не заперечували сторони та підтверджено показами свідків допитаних в судовому засіданні, а саме: ОСОБА_24 , ОСОБА_27 , ОСОБА_29 , ОСОБА_39 , ОСОБА_20 , ОСОБА_36 .

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_40 , ОСОБА_41 вказали суду що ОСОБА_15 та його сім`ю в спірній квартирі не бачили.

Також сторонами не заперечувався факт, того що до смерті батька ОСОБА_38 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 та був основним квартиронаймачем, між сторонами за 18 років не виникало конфліктів та не порозумінь щодо користування спірною квартирою та у ОСОБА_1 та його родини були ключі від вхідних дверей в квартиру та вільний доступ до квартири, та лише після смерті батька ОСОБА_38 , проживаючим в квартирі ОСОБА_44 були замінені замки на вхідних дверях та відповідачами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_45 створено перешкоди ОСОБА_46 та його дітям в користуванні квартирою, про що також не заперечували сторони по справі та підтверджено показами свідка ОСОБА_14 , ОСОБА_29 , ОСОБА_18 .

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Створення перешкод позивачам за основним позовом у вільному доступі до житла, в якому вони зареєстровані та до смерті батька та діда мали вільний доступ до користування житлом підтверджується Висновками ДОП СП Індустріального ВП ДВП №1851 від 27.01.2018 року, №3492 від 16.02.2018 року та №4981 від 03.03.2018 року.

Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження щодо об`єкта право власності за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не зареєстровано.

В судовому засіданні безспірно встановлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_22 та ОСОБА_5 зі спірної квартири виїхали в 1999 році на інше місце проживання, з причин неможливості спільного проживання, однак не втратили інтерес до житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , протягом 18 років питання щодо зняття їх з реєстрації не порушувалося. Після смерті ОСОБА_38 відповідачі чинять перешкоди в користуванні квартирою.

Також в судовому засіданні встановлено, що позивачі за основним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_22 , ОСОБА_5 та малолітня ОСОБА_47 в спірній квартирі не проживали та фактично між сторонами наявний конфлікт в реалізації права на приватизацію житла. Позивачі за об`єднаним позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_35 , ОСОБА_45 звернувшись до суду з позовом щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, посилались на те, що між сторонами в 1999 році була домовленість про те, що відповідачі добровільно знімуться з реєстрації після сплати їм грошових коштів за їх частку квартири та ними частково сплачені кошти для зняття з реєстрації відповідачів, однак суд критично відноситься до даних тверджень, оскільки це не є предметом позову, та позивачами належними та допустимими доказами не доведено факт відсутності відповідачів понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Щодо визнання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 такою, що втратила право користування житловим приміщенням то суд виходить з наступного, що малолітні обмежені у праві самостійно обирати місце свого проживання.

Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я , в якому вона проживаєю (частина четверта статті 29 ЦК України).

Малолітня ОСОБА_47 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , була зареєстрована в спірній квартирі з 2016 року. Підстава її реєстрації у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона набули право користування цим житлом на законних підставах.

Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження№ 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Виходячи із вищевикладеного суд доходить висновку, що сам факт непроживання відповідачів за об`єднаним позовом у вказаній квартирі не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК Української РСР підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є непроживання понад шість місяців в житловому приміщенні без поважних причин.

Щодо позовних вимог за основним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_5 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про вселення та виділення в користування жилої кімнати №7 площею 18,1 кв.м., то суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст.63 ЖК Української РСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв`язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо)

Згідно зі ст.48 ЖК Української РСР Жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки.

Статтею 47 ЖК Української РСР встановлена норма жилої площі в Україні в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу.

Суд приймає до уваги покази свідка ОСОБА_29 , яка повідомила суду про визначений порядок користування спірною квартирою, яка вказала, що в квартирі АДРЕСА_7 маленьку кімнату займала ОСОБА_48 , в залі проживали ОСОБА_26 та ОСОБА_33 , а батько ОСОБА_34 займав третю кімнату. У ОСОБА_15 не було своєї кімнати. .

Позивачі же за основним позовом просять вселити та виділити в користування кімнату площею 18,1 кв.м., яку займають ОСОБА_26 та ОСОБА_33 . Однак позивач ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з ОСОБА_27 з якою проживають за адресою АДРЕСА_2 , а ОСОБА_5 перебуває в шлюбі з ОСОБА_18 , з яким мають малолітню доньку ОСОБА_2 , та позов щодо вселення та виділення в користування житлової кімнати, як встановлено в судовому засіданні є фактично спором щодо грошової компенсації частки квартири, тому виходячи із вищевикладеного суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивачів.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК Українидостатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи із вищевикладеного, приймаючи до уваги, що викладені докази не викликають у суду жодних сумнівів щодо їх належності, допустимості, об`єктивності та достатності для вирішення справи по суті, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивачів за основним позовом та позовні вимоги позивачів за об`єднаним позовом задоволенню не підлягають в повному обсязі.

В частині відшкодування судових витрат, суд зазначає наступне.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України оскільки позивачам відмовлено в позові то судові витрати не розподіляються.

Керуючись: ст.ст.9,63,64,71,72 ЖК Української РСР, ст.379 ЦК України, ст.ст. 4,13,73,77,80-82,141,259,263-265 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 в інтересах якої діє ОСОБА_5 ( АДРЕСА_15 ) до ОСОБА_6 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_5 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_6 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_7 ), треті особи: Індустріальна районна у місті Дніпрі рада (49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд.8), Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд.8), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та виділення в користування житлового приміщення - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_5 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_6 ), ОСОБА_8 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_7 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_15 ), ОСОБА_5 ( АДРЕСА_15 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), ОСОБА_5 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ( АДРЕСА_15 ), третя особа Управління - Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради (49081, м. Дніпро, пр. Слобожанський, буд.8),про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст буде складено 16.01.2023 року.

Суддя Л.П. Слюсар