ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/991/23 Справа № 202/1330/22 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого- судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в м.Дніпро апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року по справі за позовом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди в порядку регресу, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2022 року Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди в порядку регресу, мотивуючи його тим, що в період з 18 квітня 2014 року по 23 квітня 2014 року комісією у складі відповідачів була проведена перевірка діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. За результатами якої було складено акти, якими встановлено, що арбітражним керуючим Колошиним В.П. під час виконання повноважень ліквідатора ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 порушено вимоги Закону №784-Х1У та Закону №2171-Х11.
На підставі вказаних актів 23 травня 2014 року відділом регулювання та контролю професійної діяльності арбітражних керуючих Управління з питань Департаменту нотаріату та банкрутства до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих були направлені подання №143 та №144 про накладення на арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення. На засіданні Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих до ОСОБА_6 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого на підставі вищевказаного подання.

Вказували, що наказом Міністерства юстиції України №1004/5 від 23 червня 2014 року було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого, видане ОСОБА_6 .

Зазначали, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року вказаний наказ було визнано протиправним та зобов`язано відновити арбітражному керуючому Колошину В.П. дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого №582 від 23 березня 2013 року та внести відповідну інформацію до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.

Зважаючи на те, що вказане рішення стало підставою для звернення ОСОБА_6 до суду із позовом до держави України в особі Державної казначейської служби України, головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України щодо відшкодування йому моральної шкоди в розмірі 36 000 грн., який було задоволено рішенням суду, а кошти були відшкодовані в повному обсязі, просили суд першої інстанції стягнути солідарно з відповідачів на користь Державного бюджету України сплачені кошти в розмірі 36 000 грн., посилаючись на помилковість встановлених відповідачами, як членами комісії, порушень в діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що зважаючи на суб`єктний склад сторін та обставини справи, застосуванню до спірних правовідносин підлягає Закон України Про державну службу, який є спеціальним та яким регулюються відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходження та припинення, визначення правового статусу державного службовця, та яким безпосередньо передбачено матеріальну відповідальність за спричинену шкоду. Зауважують, що у зв`язку з внесенням змін до цього закону, виключено статтю 71 проведення службового розслідування. Отже, спеціальним законом не передбачено порядку проведення службового розслідування. Вказують на відсутність чинного законодавства яким би такий порядок або механізм взагалі передбачався. Вважають, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про відсутність доказів вини відповідачів у спричиненні моральної шкоди, оскільки саме акти №47А від 06 травня 2014 року та №50А від 07 травня 2014 року стали підставою для внесення державним органом з питань банкрутства до Дисциплінарної комісії подання щодо застосування до арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення. Вказують, що суди всіх інстанцій при розгляді справи №804/9907/14 вважали помилковими та не погодилися з висновками щодо порушення арбітражним керуючим Колошиним В.П. під час виконання повноважень ліквідатора ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 вимог Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом. Вказує, що під час розгляду справи №804/9907/14, було встановлено, що виявлені порушення, зазначені в актах відповідачів не знайшли реального свого підтвердження. Отже, помилковість встановлених членами комісії порушень в діяльності арбітражного керуючого стала підставою для стягнення з Державного бюджету України коштів на відшкодування спричиненої шкоди ОСОБА_6 вважає безпідставними висновки суду і щодо неналежності позивача, зважаючи на те, що кошти відшкодувалися державною України через Державне казначейство України, оскільки відшкодування шкоди за рахунок держави встановлено нормами чинного законодавства. При цьому, Закон України Про державну службу чітко встановлює, що держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу). Отже, Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) наділене правом на звернення до суду із вимогами про стягнення коштів у розмірі 36 000 грн. солідарно з відповідачів на користь саме Державного бюджету України, а не на користь позивача.
Відповідачем ОСОБА_1 було надано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що в актах перевірки, що складалися комісією відповідачів було лише встановлено факт порушення, при цьому, будь-які відомості щодо необхідності анулювання свідоцтва арбітражного керуючого в матеріалах справи не містять, таке рішення було прийнято Дисциплінарною комісією арбітражних керуючих. Крім того, за адміністративним позовом ОСОБА_6 визнано протиправним саме наказ Міністерства Юстиції України №1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. Крім того, вказує, що основними завданнями Дисциплінарної комісії є здійснення контролю за діяльністю арбітражних керуючих. Саме вона оцінює тяжкість вчиненого ним проступку та за результатами розгляду розгляду приймає рішення про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення або відхилити його. При цьому, дисциплінарним стягненням є не тільки позбавлення права здійснення діяльності арбітражного керуючого, а й попередження. Вказує, що згідно розділу VII Порядку контролю визначено, що саме структурний підрозділ Мін`юсту готує висновок щодо відповідності висновків акта перевірки законодавству з питань банкрутства та вносить подання на Дисциплінарну комісію про накладення на керуючого дисциплінарного стягнення. У разі якщо дисциплінарна комісія встановить невідповідність висновків актів перевірки вимогам законодавства вона може їх скасувати. Отже, дисциплінарна комісія встановлює наявність в діях арбітражного керуючого дисциплінарного проступку та приймає рішення про можливість та доцільність затосування певного виду дисциплінарного стягнення. Тоді як дисциплінарне стягнення накладалося Державним органом з питань банкрутства Міністерства юстиції України за поданням Дисциплінарної комісії. Будь-якими рішення судів не було встановлено вину членів комісії ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо нанесення моральної шкоди арбітражному керуючому Колошину В.П. Вищевказана комісія не була відповідачами в справі №804/9907/14. Визнано незаконним саме наказ Міністерства юстиції України. Вказує, на час прийняття актів комісією діяла норма Закону України Про державну службу, що передбачала підстави і порядок проведення службового розслідування. Крім того, зазначає, що абзацами 4,5 п.п.10 п.9 розділу VI Прикінцевих положень Бюджетного Кодексу України встановлено, що органи державної влади (органи влади Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування) після виконання рішень суду про стягнення коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету (місцевих бюджетів), у випадках, визначених цим пунктом, проводять службове розслідування щодо причетних посадових, службових осіб цих органів, якщо рішенням суду не встановлено в діях посадових, службових осіб складу кримінального правопорушення. Аналогічна позиція викладена у статті 6 Закону України Про гарантії держави щодо виконання судових рішень. Окремо, зауважує, що відповідно до ч.4 ст.1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, відшкодувавши шкоду, завдану посадовою, службовою особою внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності відповідно органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, мають право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування (крім відшкодування виплат, пов`язаних із трудовими відносинами та відшкодуванням моральної шкоди).
Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню із закриттям провадження по справі з огляду на наступне.
Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 здійснював діяльність арбітражного керуючого на підставі свідоцтва №582 від 26 березня 2013 року.
09 квітня 2014 року ГУЮ Міністерством юстиції України складено накази №260/8 та №261/8 про проведення перевірки діяльності арбітражного керуючого, створено комісію для проведення позапланової перевірки діяльного арбітражника ОСОБА_6 у складі відповідачів по справі: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Предметом перевірок визначено дотримання арбітражним керуючим вимог Закону Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом під час виконання повноважень ліквідатора ФОП Шовкун та ФОП ОСОБА_5 (а.с.48,63).

В період з 18 квітня 2014 року по 23 квітня 2014 року спеціалістами відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. на підставі доручення Міністерства юстиції України від 24 лютого 2014 року та скарги представника ТОВ «Кей-Колект».

За результатами перевірки було складено довідку №47-Д від 23 квітня 2014 року, якою встановлено що арбітражним керуючим Колошиним В.П. під час виконання повноважень ліквідатора ФОП ОСОБА_4 порушено вимоги абзацу 13 частини 1 статті 25 , частини 1 статті 32, частини 7 статті 48, частини 1 статті 49 Закону №784-XIV та абзацу 2 частини 5 статті 23 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію).
Враховуючи надані заперечення від 25 квітня 2014 року №01-29/22 на довідку №47-Д та додаткові матеріали, спеціалістами відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було складено акт №47-А від 06 травня 2014 року позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. Висновками акту №47-А стало порушення ОСОБА_6 , під час виконання повноважень ліквідатора ФОП Шовкун Я.Г. абзацу 2 частини 5 статті 23 Закону України №2171 в частині не розірвання протягом 30 днів договору купівлі-продажу у зв`язку з несплатою коштів згідно з договором купівлі-продажу майна боржника; частини 7 статті 48 Закону України №784 в частині використання коштів отриманих від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, не за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом; частини 1 статті 49 Закону України №784, в частині задоволення вимог кредиторів не за рахунок коштів, внесених на депозит нотаріальної контори або приватного нотаріуса. Встановлено недотримання арбітражним керуючим Колошиним В.П. під час виконання повноважень ліквідатора ФОП Шовкун Я.Г. вимог частини 6 статті 3-1 Закону №784-14 щодо зобов`язання арбітражного керуючого при реалізації своїх прав та обов`язків діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів, що призвело до грубого порушення прав та законних інтересів боржника та його кредиторів (а.с. 49-53, 54-63).

В період з 22 квітня 2014 року по 24 квітня 2014 року спеціалістами відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. на підставі доручення Міністерства юстиції України від 24 лютого 2014 року та скарги представника ТОВ «Кей-Колект».

За результатами перевірки 24 квітня 2014 року було складено довідку №50-Д, якою встановлено здійснення реалізації майна ФОП ОСОБА_5 з порушенням вимог частини 1 статті 49, частини 1 статті 58, частини 4 статті 71, частини 5 статті 71, частини 1 статті 71, частини 1 статті 72 Закону №4212-6. Арбітражним керуючим Колошиним В.П. в порушення вимог частини 2 статті 44 Закону №4212-6 відповідно якої, ліквідатор організовує проведення аукціону з продажу активів банкрута з урахуванням вимог цього закону. Встановлено недотримання арбітражним керуючим Колошиним В.П. вимог частини 6 статті 3-1 Закону №784-14 щодо зобов`язання арбітражного керуючого при реалізації своїх прав та обов`язків діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів, що призвело до грубого порушення прав та законних інтересів боржника та його кредиторів (а.с.64-67).

Враховуючи надані заперечення від 25 квітня 2014 року за №01-29/23 на довідку №50-Д та додаткові матеріали, спеціалістами відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було складено акт №50-А від 07 травня 2014 року позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. Висновками акту №50-А стало порушення ОСОБА_6 частини 2 статті 44 Закону №4212; частини 1 статті 49 Закону №4212; частини 1 статті 58 Закону №4212; частини 4 статті 71 Закону України, частини 5 статті ; частини 1 статті 71 Закону №4212, якою переможець аукціону, учасники якого відповідно до цього закону не сплачують гарантійних внесків, зобов`язаний сплатити запропоновану ним ціну у межах 40 прожиткових мінімумів відразу після оголошення його переможцем аукціону; частини 1 статті 72 Закону №4212 в частині не розірвання договору після невиконання переможцем аукціону обов`язку з негайної сплати ціни, відповідно до вимог цього Закону та негайного поновлення аукціону з ціни запропонованої попереднім учасником. Зазначене свідчить про недотримання арбітражним керуючим Колошиним В.П. під час виконання повноважень ліквідатора ФОП Гейер А.В. вимог частини 6 статті 3-1 Закону №784-14 щодо зобов`язання арбітражного керуючого при реалізації своїх прав та обов`язків діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів, що призвело до грубого порушення прав та законних інтересів боржника та його кредиторів (а.с. 68-75).

23 травня 2014 року начальником відділу регулювання та контролю професійної діяльності арбітражних керуючих Управління з питань банкрутства Департаменту нотаріату та банкрутства до Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) були направлені подання №143 та №144 про накладення на арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення на підставі актів №50-А та №47-А.

12 червня 2014 року на засіданні Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) були розглянуті подання №143 та №144 та вирішено застосувати до арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарне стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) на підставі подання №143 та №144 від 23 травня 2014 року. Внести до Міністерства юстиції України про застосування до арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)

Відповідно до протоколу Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) від 12 червня 2014 року, Дисциплінарною комісією арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) до Міністерства юстиції України були направлені подання №58 та №59 від 16 червня2014 року про застосування до арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора).

Наказом Міністерства юстиції України №1004/5 від 23 червня 2014 року «Про анулювання свідоцтв про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), виданих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 » було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) №582 від 26 березня 2013 року, видане ОСОБА_6 , на підставі подань Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) про застосування до арбітражного керуючого дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) від 16 червня 2014 року №№58, 59 та протоколу її засідання від 12 чеврня 2014 року №15/06/14.

Вказані обставини встановлені постановою Дніпровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року по справі №804/9907/14, якою визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України №1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) Колошина В.П.

Зобов`язано Міністерство юстиції України відновити арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) Колошину В.П. дію свідоцтва на здійснення діяльності арбітражного керуючого №582 від 26 березня 2013 року та внести до Єдиного реєстру арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) України інформацію щодо відновлення арбітражному керуючому (розпоряднику майна, керуючому санацією, ліквідатору) Колошину В.П. дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого №582 від 26 березня 2013 року.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року залишено без змін (а.с.90-92).
Ухвалою Вищого адміністративного суду від 17 серпня 2016 року залишено без змін постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 7 жовтня 2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2015 року (а.с.93-94).

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року у справі №202/12077/19 задоволено позов ОСОБА_6 до держави України в особі Державної казначейської служби України, головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України щодо відшкодування шкоди, стягнуто з Державного бюджету Україна на користь ОСОБА_6 спричинену матеріальну шкоду в розмірі 692 987,22 грн. та моральну шкоду в розмірі 36 000 грн. (а.с.95-97).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року вищевказане рішення було залишено без змін (а.с.98-100).

Постановою Верховного Суду від 23 червня 2021 року рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 липня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Міністерства юстиції України про стягнення майнової шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.101-107).

При цьому, рішення в частині вирішених вимог щодо стягнення моральної шкоди було залишено без змін.

Державною казначейською службою України на виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 23 грудня 2019 року 13 серпня 2021 року здійснено безспірне списання на користь ОСОБА_6 36 000 грн. (а.с.44).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що чинне законодавство встановлює обов`язковість проведення службового розслідування відносно причетності посадових, службових осіб державного органу, виявлення наявності вини особи у заподіянні матеріальної шкоди, є обов`язковим, проте матеріали справи не містять даних про те, що державним органом було проведено службове розслідування щодо причетності службових осіб та наявності їх вини в заподіяні матеріальної шкоди. Дійшов висновку, що позивачем не надано доказів вини відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у завданні матеріальної шкоди позивачеві, що надає право на відшкодування в порядку регресу відповідно до положень ч.4 ст.1191 ЦК України. При цьому, що арбітражного керуючого Колошина В.П. було притягнуто до дисциплінарної відповідальності державним органом на підставі подання Дисциплінарної комісії, до складу котрої відповідачі не входять. Відшкодування моральної шкоди було здійснено Державною казначейською службою, в той час як з цим позовом до суду звернулося Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), не довівши, в чому полягає порушення прав саме управління в результаті перерахування ОСОБА_6 вказаної суми.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Відповідно до приписів частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється, в тому числі, на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

За змістом положень частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.
Положеннями статті 46 КАС України передбачено, що позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Тобто суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, виключно для превентивного судового контролю своєї ж діяльності та у випадках, визначених законом.

Натомість визначальні ознаки приватно-правових відносин це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватно-правовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватно-правових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Таким чином, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства справа з огляду лише на її суб`єктний склад.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Так, звертаючись до суду із дійсним позовом, позивач зазначав, що помилковість встановлення членами комісії: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які є відповідачами по справі, порушень в діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. - призвела до винесення постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №804/9907/14, яким визнано протиправним наказ Міністерства юстиції України №1004/5 від 23 червня 2014 року в частині анулювання свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) Колошина В.П. та зобов`язано відновити останньому дію такого свідоцтва із внесенням відповідної інформації до Єдиного реєстру арбітражних керуючих, що у подальшому стало підставою для стягнення з Державного бюджету України на його користь моральної шкоди в розмірі 36 000 грн. в порядку відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, згідно доводів позивача, внаслідок неправомірних дій відповідачів (неналежного виконання своїх посадових обов`язків) - державі було спричинено матеріальну шкоду, яка відповідно до частини 4 статті 1191 ЦК України та Закону України Про державну службу, підлягає відшкодуванню.

Так, згідно доводів самої позовної заяви вбачається наступне: відповідачі на час виникнення спірних правовідносин були державними службовцями, які займали свої посади в ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України, а також те, що матеріальна шкода, згідно позиції позивача, була спричинена ними під час виконання своїх службових обов`язків, тобто під час несення державної служби.

Вказані обставини також підтверджуються і наступними доказами по справі:

Так, наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №854-к від 31 березня 2014 року відповідача ОСОБА_2 , головного спеціаліста відділу кадрової роботи та державної служби ГУЮ у Дніпропетровській області призначено на вакантну посаду провідного спеціаліста відділу з питань банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області з посадовим окладом відповідно до штатного розпису із збереження 11 рангу державного службовця з 31 березня 2014 року (а.с.77).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №1434-к від 10 червня 2014 року відповідача ОСОБА_2 , призначено на посаду головного спеціаліста відділу з питань банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с.78).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №3015-к від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_2 переведено на посаду головного спеціаліста відділу контролю за діяльністю арбітражних керуючих та супроводу процедур банкрутства (а.с.79).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України № 721-к від 02 березня 2015 року ОСОБА_2 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с.80).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №4226-к від 07 грудня 2015 року ОСОБА_2 було переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань банкрутства Управління з питань нотаріату та банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с.81).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №1972-к від 15 липня 2019 року ОСОБА_2 було звільнено з посади провідного спеціаліста відділу державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.82).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №2987-к від 24 жовтня 2014 року відповідача ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника управління начальника відділу контролю за діяльністю арбітражних керуючих та супроводу процедур банкрутства управління з питань банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с.83).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №4226-к від 07 грудня 2015 року відповідача ОСОБА_1 переведено на посаду заступника начальника відділу з питань банкрутства Управління з питань нотаріату та банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с. 84).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №1642-к від 26 травня 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (а.с.85).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №2207-к від 09 листопада 2011 року відповідача ОСОБА_3 , заступника начальника відділу планово-фінансової діяльності управління з питань фінансового матеріально-технічного забезпечення та бухгалтерського обліку ГУЮ у Дніпропетровській області було переведено на посаду головного спеціаліста відділу з питань банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с.86).

Наказом ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України №1395-к від 10 червня 2014 року відповідача ОСОБА_3 було звільнено з посади головного спеціаліста відділу з питань банкрутства ГУЮ у Дніпропетровській області (а.с.87).

Отже, з наведених наказів ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерства юстиції України вбачається, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 займали посаду державних службовців у Міністерстві юстиції України у відповідності до вимог статті 3 Закону України Про державну службу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Таким чином відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, а також визначення правового статусу державного службовця, регулюються цим Законом (частина 2 статті 5 Закону України Про державну службу).

Так, пунктом 5 частини 1 статті 11 Закону визначено обов`язок усіх державних службовців виконувати в межах своїх посадових обов`язків рішення державних органів та/або органів влади Автономної Республіки Крим, а також накази, розпорядження та доручення керівників, надані в межах їх повноважень.

09 квітня 2014 року ГУЮ Міністерством юстиції складено накази №260/8 та №261/8 про проведення перевірки діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. створено комісію для проведення позапланової перевірки діяльного арбітражника Колошина у складі відповідачів по справі: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Предметом перевірок визначено дотримання арбітражним керуючим вимог Закону Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом під час виконання повноважень ліквідатора ФОП Шовкун та ФОП ОСОБА_5 (а.с.48,63).

В період з 18 квітня 2014 року по 23 квітня 2014 року спеціалістами відділу з питань банкрутства Головного управління юстиції у Дніпропетровській області було проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. на підставі доручення Міністерства юстиції України від 24 лютого 2014 року та скарги представника ТОВ «Кей-Колект».

За результатами своєї службової діяльності відповідачами були складені акти позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Колошина В.П. №47-А від 06 травня 2014 року та акт №50-А від 07 травня 2014 року, якими встановлені порушення з боку діяльності останнього вимог чинного законодавства України.

Саме складення відповідних актів за результатами виконання перевірки, обов`язок проведення яких було покладено ГУЮ у Дніпропетровській області Міністерством юстиції України на відповідачів своїм наказом, на думку позивача, і стало підставою для подальшого складення структурним підрозділом міністерства подання №143 та № 144 про накладення на арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення, скликання дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, на яких були розглянуті відповідні подання, прийняття рішення про накладення на арбітражного керуючого Колошина В.П. дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та в подальшому винесення наказу Міністерства юстиції України № 1004/5 від 23 червня 2014 року яким було анульовано свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого, видане ОСОБА_6 .
Згідно частини 1-2 статті 12 Закону України Про державну службу державні службовці під час виконання посадових обов`язків діють у межах повноважень, визначених законодавством, та відповідно до посадових інструкцій.
Доручення керівників, надані в межах їх повноважень, є обов`язковими до виконання підлеглими державними службовцями.

При цьому, підстави та порядок притягнення державного службовця до дисциплінарної та майнової відповідальності врегульовано розділом VIII Закону України Про державну службу, як у чинному законі, так і в редакції Закону, що поширювався на правовідносини в момент їх виникнення.
Отже, відповідачі, перебуваючи на посаді державних службовців, у період здійснення ними повноважень, пов`язаних з виконанням завдань і функцій державних службовців, згідно позиції позивача, спричинили шкоду державі в особі Міністерства юстиції України у зв`язку з відшкодуванням моральної шкоди арбітражному керуючому Колошину В.П., що підлягає відшкодуванню у порядку визначеному розділом VIII спеціального Закону України Про державну службу.
Відповідно до частини 3 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками у відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.
Виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов`язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. За вимогами інших осіб, що ґрунтуються на неналежному виконанні працівником своїх трудових обов`язків (відшкодування шкоди їх майну, здоров`ю, виплаченої пенсії, допомоги по соціальному страхуванню та ін.), в силу ст.441 ЦК (нині ст.1172 ЦК України), відповідає підприємство, перед яким винний працівник несе матеріальну відповідальність у порядку регресу за нормами трудового законодавства.
Статтею 130 КЗпП України також визначені умови, із настанням яких працівники несуть матеріальну шкоду. Однією із таким умов є вина працівника, яка повинна бути доведена.

У свою чергу, Законом Про державну службу, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначено для держави (в особі суб`єкта владних повноважень) право зворотної вимоги (регресу) у разі заподіяння шкоди державним службовцем. Однак, в такому випадку державний службовець несе матеріальну відповідальність лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю.

Отже, для притягнення державного службовця до матеріальної відповідальності необхідно встановити: -неналежне виконання державним службовцем посадових обов`язків; -факт заподіяння шкоди; -причинний зв`язок між неналежним виконанням посадових обов`язків і заподіяною шкодою; - вину державного службовця.
Отже, у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.
Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 КАС, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Відповідна правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року по справі № 818/1688/16, провадження № 11-892апп18.
Посилання у своєму позові на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №200/22363/16-а (провадження №11-720апп18), яким зроблено правовий висновок про те, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається в порядку, передбаченому цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду є безпідставним, з огляду на наступне.
Так, згідно обставин справи, розгляд якої здійснювався Великою Палатою Верховного Суду, на підставі рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 05 липня 2005 року позивач відшкодував ОСОБА_2 суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 139 273,63 грн., завданої діями ОСОБА_1, який вироком Військового місцевого суду Дніпропетровського гарнізону від 16 вересня 2004 року визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною першою статті 415 КК України, за порушення правил водіння або експлуатації бойової, спеціальної чи транспортної машини, що спричинило загибель ОСОБА_3. На думку позивача, сума в розмірі 139 тис. 273 грн. 63 коп. підлягає стягненню з відповідача на користь в/ч НОМЕР_1.

Так, Велика Палата Верховного Суду у дійсній справі робить висновок, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін.
При цьому, з аналізу дійсної постанови вбачається, що умовою віднесення справи до її розгляду в порядку цивільного судочинства є факт вже встановлення вини відповідача згідно судового рішення, як в даній справі вироком суду, яке має преюдиційний характер, тобто перед судом під час вирішення позову про відшкодування шкоди в порядку регресу не постає питання щодо правомірності чи винності дій відповідача, а також меж та порядку відшкодування завданої майнової шкоди. Тобто, в цьому випадку відсутні рішення, дії або бездіяльність відповідача, які потребують визнання протиправними, а позовні вимоги зводяться лише до стягнення певної грошової суми, вже сплаченої потерпілому на відшкодування завданої вже визнаними протиправними діями.

Таким чином, у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а не підлягало вирішенню питання правомірності дій відповідача щодо спричинення шкоди, оскільки вина останнього була встановлена вироком суду. Отже, предметом розгляду в цій справі є лише відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватно-правових відносин.
В той час як за умовами дійсного спору, вина відповідачів у спричиненні матеріальної шкоди не була встановлена жодним рішенням суду, тобто остання підлягає встановленню під час вирішення дійсного спору.

Колегія суддів наголошує, що згідно встановленої судової практики, а також норм чинного законодавства, вирішуючи питання щодо відшкодування шкоди спричиненої працівниками в порядку регресу обов`язковим є встановлення якими неправомірними діями її заподіяно, чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала його вина тощо.
Так, звертаючись до суду із дійсним позовом позивач зводить своє обґрунтування позовних вимог до доведення вини відповідачів у спричиненні шкоди, посилаючись на спеціальне законодавство, що регулює їх діяльність, зазначаючи про вимоги, які останніми були порушені.

В той час, як Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 05 грудня 2018 року №11-892апп18, від 12 грудня 2018 року №14-481цс18 та від 13 лютого 2019 року №14-524цс18 зазначала, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи.

Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Отже, цей спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такий, що пов`язаний з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналогічним чином, колегія суддів не вважає підстав для прийняття до уваги посилання позивача на позицію Верховного Суду, викладену 04 серпня 2021 року у справі № 208/13/20, зважаючи на те, що суд у своїй постанові підтвердив позицію, що відносини між сторонами у справі, що переглядається, не стосуються безпосередньо прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, не спрямовані на захист прав свобод та інтересів особи від порушень із боку суб`єкта владних повноважень й не стосуються оскарження дій останнього, а виникли з деліктного зобов`язання внаслідок заподіяння шкоди.
Зазначивши при цьому, що у цій справі не підлягає доведенню оцінка правомірності дій особи поліцейського, тобто не підлягає вирішенню питання щодо правомірності прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби. Неправомірність дій особи вже встановлена постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2017 року у справі №204/8106/16-п. У зв`язку з цим предметом розгляду у цій справі є лише стягнення шкоди в порядку регресу, тобто вирішення приватно-правових відносин.

Колегія суддів наголошує, що суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що є грубим порушенням прав учасників процесу.
З огляду на зазначене, за своїм суб`єктним складом, предметом спору, обраним позивачем способом захисту порушених прав та характером спірних правовідносин спір в цій справі є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів прийшла до переконання, що суд першої інстанції порушив предметну юрисдикцію спору, помилково розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Оскільки суд першої інстанції не встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

При цьому, згідно ч.4 ст.377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Згідно статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

У разі надходження до суду справи, що підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, після закриття провадження Верховним Судом чи судом апеляційної інстанції в порядку господарського чи адміністративного судочинства, провадження у справі не може бути закрите з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу.

На підставі викладеного, колегія суддів роз`яснює Південно-Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м.Дніпро)" право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст.ст.374,377,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 08 вересня 2022 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні позивача - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди в порядку регресу.

Повідомити Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити Південно-Східному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м.Дніпро) право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Дніпровського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 січня 2023 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.