Єдиний унікальний номер судової справи: 479/172/22
Провадження номер 22-ц/812/70/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

30 січня 2023 року м. Миколаїв справа №490/7306/21

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи належним чином повідомлених про день, час та місце судового засідання,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2022 року, ухвалене у складі головуючого судді Репушевської О.В., повний текст рішення складено 11 жовтня 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кривоозерської селищної ради Миколаївської області про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

встановив:

17 лютого 2022 року адвокат Манжос І.М., діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , подав до суду позов до ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору дарування, посвідченого 17 липня 2017 року приватним нотаріусом Врадіївського районного нотаріального округу Миколаївської області за реєстровим №717, позивач є власником будинку АДРЕСА_1 .

За вказаною адресою зареєстровані, але з травня 2019 року не проживають відповідачі: ОСОБА_2 та малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідачі не користуються житлом, не зберігають в приміщенні належне їм майно та фактично змінили місце проживання, однак дотепер не припинили своєї реєстрації згідно із законодавством України.

Позивач, як власник здійснює виконання обов`язків щодо утримання зазначеного житлового будинку в належному стані, сплачує комунальні платежі, виконує інші обов`язки, пов`язані з використанням нерухомості.

Посилаючись на порушення своїх житлових прав, як власника, ОСОБА_1 , уточнюючи позовні вимоги, просив визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житловим будинком, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .

Заочним рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Відмовлено в задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 відсутня за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, фактично проживає в іншому житловому приміщенні, проте в добровільному порядку відмовляються переоформити реєстрацію місця проживання, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Щодо малолітньої ОСОБА_3 , 2015 року народження, суд зазначив, що малолітня не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом та вказав, що позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватись лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, однак суду не надано доказів наявності такого дозволу і відповідно позовні вимоги в цій частині не можуть бути задоволенні.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_6 такою що втратила право на користування житловим будинком скасувати та у скасованій частині винести постанову, якою визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком, а в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно оцінено наявні у матеріалах справи докази та розтлумачено норми матеріального права.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 09 січня 2023 року залучено до участі у справі орган опіки та піклування виконкому Кривоозерської селищної ради Миколаївської області та витребувано висновок щодо розв`язання даного спору.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце судового засідання.

Аналіз змісту доводів та вимог апеляційної скарги дає підстави для висновку, що судове рішення не оскаржується в частині задоволених позовних вимог про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенням, а тому в зазначеній частині не є предметом апеляційного перегляду, відповідно до приписів частини першої статті 367 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга в частині вирішення позовних вимог про визнання малолітньої ОСОБА_6 такою, що втратила права користування житловим приміщенням підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 17 липня 2017 року позивач є власником житлового будинку з господарськими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

За даними довідки Кривоозерської селищної ради Миколаївської області №3034 від 09 грудня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання: ОСОБА_1 (позивача), ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

Відповідачі з травня 2019 року за вказаною адресою не проживають та не користуються житлом (а.с.18, 29, 28).

ОСОБА_2 є дружиною двоюрідного брата позивача - ОСОБА_4 , а ОСОБА_3 є їхньою малолітньою донькою (а.с.56).

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 23 січня 2020 року, визнано за ОСОБА_4 (законний представник малолітньої ОСОБА_3 у даній справі) право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та побудовами та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.31 - 33).

В матеріалах справи відсутні дані про те, що малолітня ОСОБА_3 має житло на праві власності.

Законний представник малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_8 згідно довідки виконавчого комітету Вилківської міської ради Ізмальського району Одеської області №189/01-26 від 27 січня 2023 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 128).

Згідно інформації комунального некомерційного підприємства «Кілійський центр первинної медико - санітарної допомоги Кілійської міської ради від 28 вересня 2022 року №1282 в медичній інформаційній системі «Хелсі» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.54).

За інформацією відділу освіти, молоді та спорту Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 29 серпня 2022 року № М-1/05 (надана на запит адвоката Манжос І.) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зарахована до КЗДО ясла-садок №2 «Джерельце» згідно з наказом від 31 серпня 2018 року №07-аг «Про укомплектування груп в ДНЗ №2 «Джерельце в 2018-2019 н.р.» та відрахована 31 серпня 2022 року. Крім того, проінформовано, що відповідно до наказу Опорного закладу освіти «Вилківський заклад загальної середньої освіти № 1» Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 01 червня 2022 року № 01-06/46 «Про зарахування дітей до закладу загальної середньої освіти» ОСОБА_3 зарахована до складу учнів 1 - го класу (а.с. 55).

У висновку Служби у справах дітей Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області від 11 травня 2022 року зазначено, що служба у справах дітей вважає недоцільним виселення малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з будинку, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , оскільки при задоволенні позову права дитини будуть порушені (а.с.28).

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Кривоозерської селищної ради Миколаївської області №12 від 27 січня 2023 року зазначено, що орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає недоцільним визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування будинком, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.130-131).

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За статтею 59 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Суд може залучити до участі в таких справах неповнолітню особу чи особу, цивільна дієздатність якої обмежена.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вказаної норми ЦК України при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, у постановах Верховного Суду: від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц).

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року в справі № 6-57цс11 сформульована правова позиція, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням згідно статті 405 ЦК України, враховуються причини її відсутності понад один рік. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Як встановлено, законним представником малолітньої відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 до судів першої та/або апеляційної інстанції не було надано жодних доказів на підтвердження вчинення дитині та її батькам перешкод у проживанні в спірному будинку.

З відповідними вимогами про усунення перешкод у користуванні будинком та/або вселення до суду законні представники малолітньої ОСОБА_3 не звертались. Законний представник малолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 факт не проживання у спірному будинку з травня 2019 року не заперечував. Більш того, як встановлено, він має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 та на підставі рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 23 січня 2020 року, за ним визнано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та побудовами та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . З інформації комунального некомерційного підприємства «Кілійський центр первинної медико - санітарної допомоги Кілійської міської ради від 28 вересня 2022 року №1282 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а за інформацією відділу освіти, молоді та спорту Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 29 серпня 2022 року № М-1/05 відповідно до наказу Опорного закладу освіти «Вилківський заклад загальної середньої освіти № 1» Вилківської міської ради Ізмаїльського району Одеської області від 01 червня 2022 року № 01-06/46 «Про зарахування дітей до закладу загальної середньої освіти» ОСОБА_3 зарахована до складу учнів 1- го класу.

На думку колегії судді, вказані обставини свідчать про те, що спірний будинок не є єдиним житлом відповідача малолітньої ОСОБА_3 з батьками.

За таких обставин визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним будинком не може вважатись порушенням її права на житло, оскільки фактично за вказаною адресою вона з батьками не проживає добровільно та свідомо, що свідчить про втрату їхнього інтересу до цього житла.

Тому апеляційний суд, з огляду на викладене та на те, що рішення суду в частині визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним будинком, у зв`язку з відсутністю за зареєстрованим місцем проживання більше одного року та фактичним проживанням в іншому житловому приміщенні, не оскаржується, вважає, що наявні підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування спірним майном як житлом.

Враховуючи характер та зміст спірних правовідносин, визнання відповідача такою, що втратила право на користування спірним житлом не є порушенням права відповідача на житло, визначеного, зокрема, у статті 8 Конвенції, оскільки законний представник відповідача не довів, що вважає спірний будинок її «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції (крім реєстрації місця проживання там, вона не має жодного іншого зв`язку із ним, оскільки не використовувала його за призначенням (як житло) свідомо та без поважних причин).

За такого позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання малолітньої ОСОБА_3 такою, що втратила права на користування житловим приміщенням підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у задоволені цих позовних вимог, то зазначене слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

За такого доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а рішення суду в частині вирішення позовних вимог до відповідача ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_4 , про визнання її такою, що втратила права на користування житловим приміщенням, на підставі статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин 1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги немайнового характеру до малолітньої ОСОБА_9 , законним представником якої є ОСОБА_4 , задоволено, то з останнього на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 992 грн. 40 коп.

Також із законного представника відповідача - ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 488 грн. 60 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 2 481 грн.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до малолітньої ОСОБА_3 , законним представником якої є ОСОБА_4 , про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Визнати малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) в обох судових інстанціях.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: С.Ю. Колосовський

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 30 січня 2023 року.