ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/344/23 Справа № 201/3826/21 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційне підприємство «Міськмаш», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, витребування документів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона зі ОСОБА_2 перебували в шлюбі та від цього шлюбу мають сина ОСОБА_3 .

Так, під час їхнього шлюбу вони спільними зусиллями створили ТОВ ВКП «Міськмаш», але 15 квітня 2021 року чоловік відчужив 100% корпоративних прав вказаного товариства їх сину ОСОБА_3 без її згоди. Позивач вважала вказане порушенням закону і її майнових прав.

При цьому, ОСОБА_1 вказувала, що будь-якого письмового документа між нею та ОСОБА_2 про визначення розміру часток кожного із співвласників в спірному товаристві не укладався.

Наразі для неї виникла необхідність визначити порядок користування управління своїм майном, але зробити це не може, оскільки відповідачі відмовляються добровільно повернути їй її майнові права на вказане товариство.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень позовних вимог, просила суд визнати 100 % частки корпоративних прав ТОВ ВКП «Міськмаш» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також витребувати з чужого незаконного володіння 100 % частки ТОВ ВКП «Міськмаш» у ОСОБА_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , третя особа - ТОВ ВКП «Міськмаш», про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та витребування майна з чужого незаконного володіння, витребування документів.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 липня 1983 року перебували в шлюбі і від цього шлюбу мають сина ОСОБА_3 .

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалася на те, що під час шлюбу зі ОСОБА_2 , вони своїми спільними зусиллями створили ТОВ ВКП «Міськмаш», але 15 квітня 2021 року чоловік відчужив 100% корпоративних прав вказаного товариства їх сину ОСОБА_3 без її згоди, що є порушенням закону та її майнових прав.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, оскільки заявлені позовні вимоги не відповідають належним та ефективним способам захисту. При цьому, вказував, що позивачка не є власником спірної частки, а вимоги, зокрема, щодо витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною третьою 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця матеріально-правова презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція у судовій практиці є незмінною і, зокрема, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Водночас, відповідно до частини першої статті 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 115 ЦК України господарське товариство є власником, зокрема майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу.

Так, здійснивши аналіз наведених положень законодавства, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

При цьому, розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового володільця частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий володілець частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частини прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частини майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру переданої йому частки.

Разом з тим, з урахуванням положень статті 115 ЦК України, статті 85 ГК України та статті 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на належне йому майно, у тому числі на внесені учасниками вклади.

Відповідно, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя.

Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі №6-61цс13, з якими погодилася Велика Палата Верховного Суду (пункт 8.40 постанови від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, провадження № 12-71гс20), та у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цивільній справі №607/3781/18, провадження №61-21041св19.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №756/10797/15-ц (провадження №61-40676св18) також міститься правовий висновок, згідно з яким грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується у право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому, одним із визначальних є факт набуття подружжям таких грошових коштів у шлюбі.

У пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012 у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 61 СК України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, у пункті 2.1 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Отже, передусім статутний капітал та майно приватного підприємства може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не в усіх випадках, а лише за умови, що це майно не є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка (якщо воно отримане, наприклад, у спадок).

В абзаці п`ятому пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України вказано, що вклад до статутного капіталу та виділене зі спільної сумісної власності подружжя майно (кошти) передаються у власність приватного підприємства. Це твердження узгоджуватиметься з резолютивною частиною цього Рішення, у якій вказано, що майно приватного підприємства - це об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, якщо виходити з того, що в резолютивній частині мається на увазі приватне підприємство як єдиний майновий комплекс (про що також йдеться в зазначеному абзаці з посиланням на статтю 191 ЦК України), а не лише як юридична особа.

У справі, яка переглядається, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачка прагне відновити становище, що існувало до порушення її прав, а саме визнати 100 % частки корпоративних прав ТОВ ВКП «Міськмаш» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 й ОСОБА_2 та витребувати з чужого незаконного володіння 100 % частки ТОВ ВКП «Міськмаш» у ОСОБА_3 , посилаючись, зокрема, на відчуження спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не надала до своєї позовної заяви письмові докази, які б підтверджували її правову позицію, а посилання позивачки на порушення її вимог належними доказами не доведено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 також посилається на те, що під час шлюбу зі ОСОБА_2 , вони спільними зусиллями 24 грудня 1998 року створили ТОВ ВКП «Міськмаш». При цьому, вказує, що для спрощення ведення бізнесу її чоловік запропонував щоб 100 % частки у цьому підприємстві було записано на його ім`я, на що вона погодилася, але за обов`язкової умови, що будь-яке відчуження частки без її участі не буде. Однак, 15 квітня 2021 року ОСОБА_2 відчужив належну йому частку 100% корпоративних прав у ТОВ ВКП «Міськмаш» без її згоди на користь ОСОБА_3 .

Проте, ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог ні до суду першої, ні до апеляційної інстанції не надала будь-яких належних та допустимих доказів, зокрема, факту набуття саме у шлюбі грошових коштів, внесених одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства, та/або факту створення юридичної особи за рахунок спільних коштів подружжя; наявності домовленості між сторонами, що на відчуження частки у статутному капіталі товариства потрібна була її згода; копії статуту ТОВ ВКП «Міськмаш», на основі якого діє підприємство; факту відчуження ОСОБА_2 спільного майна подружжя проти волі іншого з подружжя та не в інтересах сім`ї, а також факту такого відчуження саме на користь ОСОБА_3 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вимога щодо визнання 100 % частки корпоративних прав ТОВ ВКП «Міськмаш» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

Також колегія суддів погоджується з висновками районного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо витребування 100 % частки ТОВ ВКП «Міськмаш» з чужого незаконного володіння, з огляду на вищевикладене.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки районний суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого наявного у матеріалах даної справи доказу та надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин.

При цьому, згідно матеріалів справи, районним судом було вжито всі процесуальні заходи в межах ЦПК України на встановлення обставин наявності або відсутності підстав для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя та його витребування з чужого незаконного володіння.

Натомість, сторона позивача, реалізуючи своє право на доказування, до своєї позовної заяви долучила лише копію паспорту ОСОБА_1 та копію свідоцтва про шлюб, тоді як відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, в цілому зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, оскільки ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року ОСОБА_1 було відстрочено сплату судового збору за подання даної скарги на строк не більше як до ухвалення судового рішення у справі, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з апелянта на користь держави судовий збір у розмірі 18 387 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 18 387 (вісімнадцять тисяч триста вісімдесят сім) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова