ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/822/23 Справа № 185/9158/21 Суддя у 1-й інстанції - Бондаренко В.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року,-

В С Т А Н О В И В:

02 листопада 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, уточнивши 07.06.2022 року коло учасників процесу відповідно до уточненої позовної заяви від 07.06.2022 року, із залученням третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , в якій просила визнати недійсним договір позики грошей, укладений 20.07.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на суму 6 000 доларів США. В обґрунтування позову зазначила, що в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 185/2770/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. У рамках зазначеної цивільної справи ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2021 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідно до вищезазначеного зустрічного позову ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 3000 доларів США за договором позики від 20.07.2018 року, посилаючись на те, що у період шлюбних відносин ОСОБА_2 20.07.2018 року отримав у борг від ОСОБА_3 , без нарахування процентів, 6 000 доларів США на купівлю автомобіля IVECO, з поверненням боргу у строк до 20.12.2020 року, а повернув борг після розірвання шлюбу. Таким чином, для позивачки суттєве значення має факт отримання колишнім чоловіком у борг 6000 дол. США за час шлюбних відносин, так як своєї згоди вона чоловіку на укладення зазначеного правочину не давала, який виходить за межі дрібного побутового. Вважає, що договір позики від 20.07.2018 року був укладений не в інтересах сім`ї, так як запозичені кошти у розмірі 6000 дол. США не стосувались купівлі автомобіля IVECO, який фактично був придбаний 24.07.2018 року за 10010 грн. відповідно до даних ТСЦ МВС № 1247 від 21.10.2021 року. А тому, на думку позивачки, вищезазначений договір позики від 20.07.2018 року є недійсним (а.с. а.с. 2-5,40-43).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору недійсним - відмовлено (а.с.62-66).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.71-75).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа № 185/2770/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. У рамках зазначеної цивільної справи ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2021 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу до спільного розгляду з первісним позовом. Відповідно до вищезазначеного зустрічного позову ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь суму боргу в розмірі 3000 доларів США за договором позики від 20.07.2018 року посилаючись на те, що у період шлюбних відносин між подружжям, ОСОБА_2 20.07.2018 року отримав у борг від ОСОБА_3 , без нарахування процентів, 6 000 доларів США на купівлю автомобіля IVECO, з поверненням боргу у строк до 20.12.2020 року, а повернув борг після розірвання шлюбу.

Позивачка вважає, що вищезазначений договір позики від 20.07.2018 року є недійсним, так як своєї згоди вона колишньому чоловіку на укладення зазначеного правочину не давала, який виходить за межі дрібного побутового.

Посилалась на відсутність справжніх намірів відповідача діяти в інтересах сім`ї з приводу позики 6000 дол. США на купівлю автомобіля IVECO, який фактично був придбаний 24.07.2018 року за 10010 грн., відповідно до даних ТСЦ МВС № 1247 від 21.10.2021 року.

Вищезазначені обставини стали підставою для звернення позивачки до суду, як заінтересованої сторони, з позовом про визнання договору позики недійсним, укладеного між відповідачем та третьою особою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню саме судом під час розгляду категорії справ, як спір про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду 1 інстанції.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16.

За положеннями цивільного законодавства, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16З (провадження №14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

Порядок здійснення подружжям прав спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст. 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини друга та третя статті 65 СК України).

Як вбачається із матеріалів справи, у період шлюбних відносин сторін ОСОБА_2 отримав у ОСОБА_3 у борг, без нарахування процентів, 6 000 доларів США на купівлю автомобіля IVECO, з поверненням боргу у строк до 20.12.2020 року, про що склав власноручно розписку від 20.07.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

За договором позики від 20.07.2018 року сторони дотримались письмової форми договору, без його нотаріального посвідчення, так як законом посвідчення такої форми договору нотаріусом не вимагається.

З урахуванням вимог ст. 65 СК України, письмова форма згоди від одного із подружжя, у разі укладення договору, який виходить за межі дрібного побутового, вимагається лише за певними видами правочинів, в інших випадках ні, що свідчить про те, що позивачка, у разі укладення відповідачем з третьою особою договору позики грошей у розмірі 6000 дол. США, не була позбавлена права надати своєму чоловіку зазначену згоду в усній формі.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надала суду 1 інстанції доказів щодо її необізнаності стосовно боргових зобов`язань ОСОБА_2 та ненадання останньому згоди на укладення договору позики грошей від 20.07.2018 року, у зв`язку із чим, не було доведено, що вчиненням зазначеного правочину були порушені права та законні інтереси позивача.

Також суд 1 інстанції вірно не взяв до уваги посилання позивачки на те, що у відповідача були відсутні справжні наміри діяти в інтересах сім`ї з приводу позики 6000 дол. США на купівлю автомобіля IVECO, який фактично був придбаний 24.07.2018 року за 10010 грн., відповідно до даних ТСЦ МВС № 1247 від 21.10.2021 року, оскільки, при розгляді зазначеного спору суд перевіряє, чи мало місце порушення інтересів заінтересованої особи при укладанні договору позики грошей між сторонами, та, як наслідок, визнання його недійсним.

Крім того, судом 1 інстанції встановлено, що на розгляді у Павлоградському міськрайоному суді Дніпропетровської області триває розгляд цивільної справи № 185/2770/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України).

Враховуючи викладне колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки боргові зобов`язання подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї підлягають з`ясуванню саме судом під час розгляду такої категорії справ, як спір про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: