ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Хіль Л.М.,

судді Пилипчук Л.І., Триголова В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - представника Харківської міської ради на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд заслухавши доповідь судді-доповідача,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом в якому просив визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим примушенням, квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що відповідно до Ордеру на жиле приміщення № 9507 серія С від 02.12.1988 року, виданого йому в квартиру АДРЕСА_2 були вселені він з родиною, а саме з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .

Відповідно до довідки Дільниці №33 КП «Жилкомсервіс» №632 від 15.03.2017р. квартира АДРЕСА_1 .

належить територіальній громаді, та в квартирі зареєстровані 6 осіб: ОСОБА_2 (наймач) з 28.12.1988 року, ОСОБА_3 з 08.12.1992 року, ОСОБА_5 з 22.10.1997 року, ОСОБА_5 , з 07.05.1998 року, ОСОБА_8 , з 22.07.2010 року, ОСОБА_4 з 07.10.2011 року.

Вказував, що ОСОБА_3 в зазначеній квартирі не проживає без поважних причин більше 20 років. Його донька ОСОБА_4 взагалі ніколи в квартирі не проживала та не вселялась до неї, була зареєстрована в ній 07.10.2011року у зв`язку із отриманням паспорту. Особистих речей та іншого майна відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в квартирі немає. Вони проживанням в квартирі не цікавляться, оплату комунальних послуг не здійснюють. Реєстрація відповідачів в спірній квартирі змушує його сплачувати за них комунальні послуги та не дозволяє отримати субсидію.

Враховуючи, що відповідачі не проживають в спірній квартирі понад 6 місяців без поважних причин, вважає, що є всі підстави для визнання їх такими, шо втратили право користування жилим приміщенням.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_5 , ОСОБА_5 , Харківська міська рада про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 - представник Харківської міської ради просив рішення місцевого суду скасувати з підстав порушення норм процесуального та матеріального права та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів причин відсутності відповідачів у встановлені законом строки у спірній квартирі.

Також вказують, що у рішенні суду відсутнє підтвердження про те, що на сайті суду розміщено відповідне оголошення про виклик відповідачів у судове засіданні, що є порушеннямч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники судового процесу були повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи шляхом надсилання судових повісток на їх електронні адреси.

Вказне узгоджується з правовою позицією ВС у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Місцевим судом вірно встановлено, що відповідно до ордеру на жиле приміщення № 9507 серія С від 02.12.1988 року, виданого йому в квартиру АДРЕСА_2 були вселені він з родиною, а саме з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 .

Згідно довідки Дільниці №33 КП «Жилкомсервіс» №632 від 15.03.2017р. квартира АДРЕСА_1 належить територіальній громаді, та в квартирі зареєстровані 6 осіб: ОСОБА_2 (наймач) з 28.12.1988року, ОСОБА_3 з 08.12.1992 року, ОСОБА_5 з 22.10.1997 року, ОСОБА_5 , з 07.05.1998 року, ОСОБА_8 , з 22.07.2010 року, ОСОБА_4 з 07.10.2011року.

Як вбачається з повідомлення Московського ВП ГУНП в Харківській області від 21.10.2020 року, згідно наявних облікових даних Московського ВП ГУНП в Харківській області, інформація щодо перешкоджання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , у праві на користування ними приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , у період часу з 01.01.2018 року по 21.10.2020 року в Московський ВП ГУНП в Харківській області не находила.

З акту, складеного 12.12.2017 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 не проживають з 1997 року та їх особисті речі в квартирі відсутні .

Допитані у судовому засіданні першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , кожна окремо, пояснили, що відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_2 не проживають більше шести місяців, речей їх у квартирі немає. ОСОБА_4 взагалі у квартирі не проживала.

Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами непроживання відповідачів без поважних причин понад шість місяці у спірній квартирі.

Апеляційний суд вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Частиною першоюстатті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.37 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно із ч.4 ст.9 ЖК Україниніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до ст.72 цього ж Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз змісту наведених статей дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов:

1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців;

2) відсутність поважних причин такого не проживання.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

На позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст.71 ЖК Українистроки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення.

Саме такий висновок зазначений в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення

Згідно правової позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження № 61-13123св21) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК Українищодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Українистроки.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правилстатті 89 ЦПК Українищодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження № 61-23089св19)).

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Позивач надала суду докази відсутності ОСОБА_3 , ОСОБА_12 .Спонад встановлені ст.71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин (акт, пояснення сусідів) .

Окрім того, згідно повідомлення повідомленням Московського ВП ГУНП в Харківській області від 21.10.2020 року, будь які дані щодо перешкоджання ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , у праві на користування ними приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 , у період часу з 01.01.2018 року по 21.10.2020 року в Московський ВП ГУНП в Харківській області відсутні.

Таким чином, місцевий суд дав належну оцінку наданих позивачем доказів на підтвердження відсутності відповідачів без поважних причин у житловому приміщенні понад строки, визначені законом та обгрунтовано визнав ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга Харківської міської ради не містить наявності жодних доказів на підтвердження поважності відсутності відповідачів за вказаною адресою.

Доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Артамонова Олександра Віталійовича - представника Харківської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя Л.М. Хіль

Судді Л.І. Пилипчук

В.М. Триголов

Повний текст постанови складено 07.03.2023 року