Номер провадження 2/225/5/2023
Єдиний унікальний номер судової справи 225/2468/21
Дзержинський міський суд Донецької області
РІШЕННЯ

і м е н е м У к р а ї н и

31 січня 2023 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі

головуючого-судді Челюбєєва Є.В.,

за участю секретаря Панасенко Г.Ю.,

розглянув у закритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом представника позивача адвоката Карнаухова Андрія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області про визначення місця проживання малолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Карнаухов А.О. звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне.

28.12.2011 ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 .

Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На початку 2014 року між сторонами погіршилися відносини та рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 31.10.2014 шлюб між ними був розірваний, проте вони продовжували періодично проживати разом.

З початку 2017 року вони стали проживати окремо.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 07.02.2018 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 .

Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом з матір`ю.

Через відсутність згоди між батьками про місце проживання дитини, позивач зверталася до служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк та 05.03.2019 був складений висновок щодо проживання дитини з матір`ю.

Незважаючи на вказаний висновок, відповідач продовжував зловживати своїми батьківськими правами, а саме після зустрічей з батьком, проти яких позивач ніколи не заперечувала, відповідач не відпускав сина до матері, мотивуючи хворобами сина та невмінням матері доглядати за сином.

У зв`язку з такою поведінкою відповідача, позивач двічі зверталася до правоохоронних органів, проте реальної допомоги з боку цих органів надано не було.

Відповідач постійно як усно, так і в смс-повідомленнях ображає та погрожує позивачу.

Позивач зазначає, що за місцем проживання вона характеризується позитивно, зараз вона не працює, оскільки перебуває у відпустці за доглядом за дитиною ( ОСОБА_5 , 2018 року народження), але вона соціально адаптована, отримує державну допомогу у розмірі 860 грн., пенсію по інвалідності 2200 грн. та аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 3000 грн. Крім того, має своє житло та дачний будинок, отримує допомогу від своєї матері. Вона достатньо часу приділяє увагу сину, цікавиться його життям, навчанням, гуляє, годує, одягає та іншим чином турбується про сина. У ОСОБА_4 є своя кімната, обладнана місцями для сну та гри й навчання. Відповідач постійно моделює конфлікті ситуації з приводу де повинен проживати син, що негативно впливає на емоційний стан дитини.

Позивач вважає, що син повинен проживати разом з матір`ю, тому що це є природно, та саме вона може забезпечити сину постійну турботу та нагляд.

В той же час відповідач працює, та не має достатньо часу щоб приділяти увагу сину, а тому бере дитину з собою навіть на роботу.

Востаннє відповідач забрав сина 10.03.2021 та не відпускає його додому, спираючись на захворювання та карантинні заходи.

Провадження у справі відкрито 11.05.2021.

Ухвалою від 19.10.2021 справу прийнято до свого провадження суддею Челюбєєвим Є.В.

24.10.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначений судовий розгляд справи по суті.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, надали заяву з проханням розглянути справу без їх участі, наполягають на задоволенні позову. На допиті свідків з боку позивача не наполягають.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, був повідомлений належно, про причини неявки суд не інформував.

Відповідачем був наданий відзив, з якого вбачається, що останній заперечує проти позову повністю, зазначає, що позивач не має самостійного доходу для належного забезпечення сина. Крім того зазначає, що постановою Донецького апеляційного суду від 20.04.2021 встановлений факт, що з січня 2020 ОСОБА_4 проживає разом з ним та бабусею і дідусем.

Представник позивача у своїй відповіді на відзив, зазначив, що доводи відповідача стосовно відсутності самостійного доходу і порядку використання соціальної допомоги та пенсії не заслуговують на увагу, оскільки як зазначалося в позові позивач є соціально адаптованою людиною, має власне житло та дачний будинок, крім того отримує допомогу від матері. ОСОБА_2 протягом тривалого часу намагається встановити місце проживання дитини з собою, незважаючи на висновок комісії.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3 , батьками в свідоцтві про його народження серії НОМЕР_1 зазначені: батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_6 .

Крім цього позивач має дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 31.10.2014 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 був розірваний.

Згідно довідки КП «Торецьккомсервіс» від 01.01.2019, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та має склад сім`ї : ОСОБА_3 , 2012 року народження (син), ОСОБА_7 , 2018 року народження (дочка).

Як вбачається з витягу засідання комісії з питань захисту прав дітей від 08.02.2019 № 1,

після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_3 залишився проживати з матір`ю, батько приймав активну участь у вихованні сина.

Однак, між батьками дитини постійно існував спір щодо місця проживання дитини, через що постійно виникали конфліктні ситуації, що підтверджується чисельними заявами сторін, поясненнями сусідів позивача, повідомленнями поліції, які містяться в матеріалах справи.

Так, в своїх повідомленнях на заяви позивача щодо неповернення дитини поліція повідомила, що в діях відповідача ознак ані кримінального, ані адміністративного правопорушення не встановлено, рекомендовано звернутися до суду.

В повідомленні поліції на заяви відповідача щодо невиконання позивачем батьківських обов`язків поліція також зазначила, що в ході проведеної перевірки ознак кримінального правопорушення не встановлено і такий спір вирішується судом.

У зв`язку з тим, що між сторонами існували конфліктні ситуації з приводу місця проживання дитини, його виховання позивач зверталася до ВЦА м. Торецьк із заявою про встановлення місця проживання дитини.

Відповідно до висновку служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк Донецької області, від 07.02.2019 № 187, комісія вважає за доцільне встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Згідно висновку військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області від 05.03.2019 №2, встановлено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Також судом на підставі наданих позивачем доказів встановлено, що конфлікт між батьками негативно позначається на дитині.

Так, згідно висновку оцінки потреб сім`ї ОСОБА_9 (мати син), яке проводилось в період з 01.02.2019 по 07.02.2019, у ОСОБА_3 через наявний конфлікт між батьками наявні ознаки психологічної травми.

Згідно висновку оцінки потреб сім`ї ОСОБА_10 (батько син), яке проводилось в період з 01.02.2019 по 07.02.2019, у ОСОБА_3 через наявний конфлікт між батьками наявні ознаки психологічної травми.

Відповідно до психологічного висновку щодо ОСОБА_3 , від 21.02.2019, складеного провідним психологом центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді ВЦА м. Торецьк, було встановлено, що між батьками ОСОБА_4 часто трапляються сварки, свідком яких є дитина. В хлопця підвищена тривожність та загострені страхи щодо розлуки з батьком, причиною яких стали слова матері, що він не буде бачитись з батьком. Батько зі своєї сторони негативно висловлюється та проявляє агресивну поведінку відносно матері дитини у присутності ОСОБА_4 . Зі слів хлопця він почуває себе погане і не знає кому вірити.

В той же час судом встановлено, що батьки дитини приділяють достатньо уваги вихованню та навчанню дитини.

Так, згідно психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_11 , складеної директором та класним керівником ЗЗСО І-ІІІ ступенів №9 ВЦА м. Торецьк, Кирило навчається у закладі з 01.09.2018, зарекомендував себе як дисциплінований, старанний учень, має високий рівень розвитку інтелекту, батьки ОСОБА_4 приділяють достатньо уваги вихованню та навчанню сина.

Така ж інформація була надана директором навчального закладу на ім`я начальника служби у справах дітей ВЦА м. Торецьк від 07.02.2019 № 32.

Згідно громадської характеристики, мати дитини - ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною, весь свій час присвячує дітям.

Відповідно до акту обстеження умов проживання за адресою проживання позивача та дитини встановлено, що для дитини створені належні умови для проживання.

27.01.2020 службою у справах дітей ВЦА м. Торецьк було повідомлено ОСОБА_2 , який звернувся до служби із заявою про здійснення контролю за цільовим витрачанням аліментів, про те, що за результатами інспекційного відвідування та згідно складеного висновку встановлено, що ОСОБА_1 забезпечує базові потреби дитини ОСОБА_3 , відповідно до суми коштів сплачених на дитину платником аліментів.

При цьому, позивачем до матеріалів справи додані копії сертифікатів учасника конкурсів та диплом переможця конкурсу на ім`я ОСОБА_11 , копію диплому молодшого спеціаліста на ім`я ОСОБА_1 .

В той же час відповідачем ОСОБА_2 до матеріалів справи додані довідка про проходження медичного огляду, копія диплому про закінчення ним у 2005 Харківського національного педагогічного університету ім. Г. Сковороди, сертифікат від 04.11.2020 про проходження навчального електронного курсу на тему «Комплексний підхід до вирішення проблем насильства щодо жінок та дівчат в Україні», копію водійських прав, копії абонементів на підписку журналів « ОСОБА_12 та ОСОБА_13 », «Непосіда», копію трудової книжки, де наявні відомості про нагородження, та крім того грамоти із нагод професійних свят, досягнень у спорті.

Крім цього, згідно інформації КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» м. Торецьк від 20.09.2021 судом встановлено, що дитина ОСОБА_3 має вади здоров`я, часто хворіє.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Як було встановлено судом, після розірвання шлюбу дитина ОСОБА_3 проживав з позивачем, однак відповідач, зустрічаючись із сином за згодою обох батьків, постійно не повертав його в обумовлений строк, а після початку повномасштабної агресії Росії в Україні залишив із сином місто Торецьк та поїхав в невідомому напрямку, не попередивши та не узгодивши свої дії з позивачем, матір`ю дитини. Прийнятими судом заходами було встановлено, що відповідач переїхав в Полтавську область, однак за короткий строк змінив два місця проживання, не повідомляючи про це ні позивача, ні суд.

Таким чином, для матері створюються перешкоди в спілкуванні з дитиною.

В той же час мати дитини не може бути позбавлена права на спілкування із своєю дитиною, незалежно від того, які відносини склалися між батьками дитини. Дитина має законне право знати хто є її рідною матір`ю, а також має право на спілкування із своєю матір`ю.

Суд враховує, що для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як образ формуючи «Я» особистості, як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, тут формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. На даний час, якщо дитина і далі буде жити з батьком, слід зазначити, що для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя у неповнолітній дитині необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але вона ще повинна і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Тому для дитини дуже важливо щоб у неї також було формовано почуття безпеки і підтримки. А для дитини таким «притулком» зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки, що в результаті допоможе дитині здійснювати посилений контроль, навмисне і постійне регулювання думок і поведінки.

Суд звертає увагу на те, що наявні у справі докази дозволяють встановити, що мати малолітнього ОСОБА_11 має постійне місце проживання, за місцем постійного проживання характеризувалася з позитивної сторони, знаходиться у декретній відпустці по догляду за молодшою дитиною, весь свій час присвячує дітям, на даний час евакуювалася до більш безпечних регіонів України, у неї наявні джерела існування, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дитини.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно висновку Торецької міської військово-цивільної адміністрації від 23.03.2022 №61, членами комісії з питань захисту прав дітей вирішено встановити місце проживання малолітнього ОСОБА_11 з матір`ю ОСОБА_1 .

Суд, з урахуванням встановлених обставин та досліджених доказів, дійшов висновку про наявність підстав для визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю, з огляду на те, що батько, хоча й створив належні умови для проживання дитини, однак, перешкоджаючи позивачу у спілкуванні із сином та змінивши місце проживання разом з дитиною, не повідомивши про це позивача, діяв всупереч інтересам дитини.

Створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 663/724/19.

Суд відхиляє посилання відповідача на наявність у постанові Донецького апеляційного суду від 20.04.2021 доведеного факту, що з січня 2020 ОСОБА_4 проживає разом з ним та бабусею і дідусем, оскільки предметом вказаної справи було стягнення аліментів та апеляційний суд у своїй постанові зазначав, що на час розгляду справи судом першої інстанції між сторонами було досягнуто домовленість про місце проживання дитини разом із матір`ю, крім цього, батько, сплачуючи з часу ухвалення судом оскаржуваного рішення аліменти на утримання дитини, питання про встановлення місця проживання дитини з ним у встановленому законом порядку до теперішнього часу не ставив.

Крім цього суд не бере до уваги роздруківку з телефону, яка надана позивачем, із зазначенням переписки, оскільки вона не містить інформації щодо всіх її учасників (прізвище, ім`я, по-батькові, або номерів телефонів), тобто неможливо ідентифікувати всіх учасників зазначеної переписки та відповідно встановити ту обставину між ким дійсно вона відбувалася.

Також суд не приймає до уваги витяг з ЄРДР, відповідно до якого за заявою ОСОБА_2 внесені відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, щодо внесення працівниками служби у справах дітей до офіційних документів неправдивих відомостей, оскільки даний доказ не має жодного доказового значення.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.259,268,273,280, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов представника позивача адвоката Карнаухова Андрія Олександровича (місце роботи: АДРЕСА_2 ), який діє в інтересах ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк (юридична адреса: 85200, м. Торецьк, вул. Руднична, буд.35) про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім грн. 00 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дати складання повного його тексту, у порядку, передбаченому підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року.

Суддя: Є.В. Челюбєєв