ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року

м. Київ

справа № 175/3963/20

провадження № 61-11805св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 ,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

позивач за зустрічним - ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору за зустрічним позовом: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів: Барильської А. П.,

Деркач Н. М., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог за первісним та зустрічним позовами

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 , звернулися з позовом до ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, підстави якого у подальшому уточнили.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що з 29 жовтня 2018 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

ОСОБА_7 був батьком ОСОБА_5 та ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла; її неповнолітня дочка -

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на даний час проживає разом з батьком - ОСОБА_2 .

За життя, а саме 23 березня 2019 року, ОСОБА_7 видав ОСОБА_5 довіреність на придбання нерухомого майна.

За час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у шлюбі на підставі зазначеної довіреності 15 липня 2019 року ОСОБА_5 , діючи в інтересах батька, придбала житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за тією ж адресою.

Крім того, у власності ОСОБА_7 перебували квартира

АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 .

У 2019 році ОСОБА_7 встановлено діагноз четверта стадія раку верхньої частини лівої легені з супутніми ускладненнями; ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 відчув різке погіршення стану здоров`я і впав у кому, що підтверджується інформаційною довідкою та медичною документацією Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги», і того ж дня помер.

Позивачі вказували, що у визначений законом строк звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_7 та дізнались, що все належне ОСОБА_7 нерухоме майно у день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 відчужене за договорами купівлі-продажу ОСОБА_4 , який є сином ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_7 .

Наголошували на тому, що ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебував без свідомості, у комі II ступеню і цього ж дня помер.

Укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу, ОСОБА_5 діяла від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності від 23 березня 2019 року, однак представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність.

ОСОБА_5 , діючи у власних інтересах з метою незаконного збагачення, уклала від імені свого батька - ОСОБА_7 у день його смерті договори купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

Зазначали, що оспорювані договори купівлі-продажу спільного сумісного майна подружжя, а саме житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією адресою, укладені за відсутності на це згоди ОСОБА_9 .

Договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_3 , на думку позивачів за первісним позовом, укладені внаслідок зловмисної домовленості, тому підлягають визнанню недійсними на підставі статті 232 ЦК України.

З урахуванням уточнених у вересні 2021 року позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 , просили:

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку (кадастровий

номер :05:011:0043), розташовану за тією ж адресою;

- витребувати з чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частку земельної ділянки за тією ж адресою;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2 , укладений ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого на підставі довіреності від 23 березня 2019 року діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області

Кучмій Н. В., та скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 37506499 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на зазначену квартиру

за ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого на підставі довіреності від 23 березня 2019 року діяла ОСОБА_5 ,

з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучмій Н. В., та скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 37506855 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на вказану квартиру за ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого на підставі довіреності від 23 березня 2019 року діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучмій Н. В., та скасувати запис про державну реєстрацію права власності № 37507526 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на зазначений житловий будинок за ОСОБА_4 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки (кадастровий номер :05:011:0043), яка розташована на АДРЕСА_1 , укладений ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого на підставі довіреності від 23 березня 2019 року діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області

Кучмій Н. В., та скасувати запис про державну реєстрацію права власності

№ 37507732 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на зазначену земельну ділянку за ОСОБА_4 .

У березні 2021 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , про визнання добросовісним набувачем.

Позов мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого на підставі довіреності від 23 березня 2019 року діяла ОСОБА_5 , уклав з ним договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: житлового будинку

АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,0675 га (кадастровий номер :05:011:0043) на АДРЕСА_1 ,

квартири АДРЕСА_2 та квартири

АДРЕСА_3 за ціною, узгодженою сторонами, та в установленому законодавством порядку.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_4 просив визнати його добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року, ухваленим у складі судді Озерянської Ж. М., у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належними і допустимими доказами не довела ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, зокрема, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Також судом першої інстанції зазначено, що довіреність, на підставі якої укладені оспорювані договори купівлі-продажу, є дійсною; ОСОБА_7 на час укладення оспорюваних договорів не визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, а, відтак, ОСОБА_5 відчужувала належне ОСОБА_7 нерухоме майно в межах наданих їй повноважень.

Зустрічні позовні вимоги суд першої інстанції вважав такими, що задоволенню також не підлягають, оскільки відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 мала права відчужувати нерухоме майно ОСОБА_7 та діяла в межах наданих їй довіреністю від 23 березня 2019 року повноважень.

Постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня

2022 року в частині відмови у задоволенні первісного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 , та скасовано запис про державну реєстрацію права власності № 37506499 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на зазначену квартиру за ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_3 , укладений ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 та скасовано запис про державну реєстрацію права власності № 37506855 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на зазначену квартиру за ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 та скасовано запис про державну реєстрацію права

власності № 37507526 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на зазначений житловий будинок за ОСОБА_4 .

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0675 га (кадастровий номер :05:011:0043) на АДРЕСА_1 , укладений ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_7 , в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , з ОСОБА_4 , та скасовано запис про державну реєстрацію права власності № 37507732 від ІНФОРМАЦІЯ_6 року на земельну ділянку за ОСОБА_4 .

В іншій частині у первісному позові відмовлено.

Задовольняючи частково первісний позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що, укладаючи оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна за заниженою ціною, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 діяли недобросовісно, оскільки їм достовірно було відомо про тяжкий стан здоров`я ОСОБА_7 , з яким

з жовтня 2018 року перебувала у шлюбі ОСОБА_1 ; крім того, оспорювані договори купівлі-продажу порушують майнові права позивачів як спадкоємців першої черги за законом та направлені на недопущення поділу спадкового майна між спадкоємцями.

Також суд апеляційної інстанції вказував на те, що договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки на АДРЕСА_1 порушують право власності

ОСОБА_1 , оскільки зазначений житловий будинок та земельна ділянка набуті за час шлюбу ОСОБА_7 і ОСОБА_1 , а, відтак, є спільною сумісною власністю подружжя, що ОСОБА_7 за життя не спростував. Крім того, всі оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені за значно заниженими цінами.

Апеляційний суд вважав, що позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2 частки земельної ділянки, які розташовані на АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають, оскільки договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки визнані судом недійсними і скасована їх державна реєстрація, що поновлює право ОСОБА_1 на 1/2 частку спільного сумісного майна подружжя - зазначеного житлового будинку і земельної ділянки.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржувалось і, відповідно, в апеляційному порядку не переглядалось.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року стягнено з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 179,20 грн в рівних частинах, тобто по 4 089,60 грн з кожного.

Стягнено з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 8 179,20 грн в рівних частинах, тобто по 4 089,60 грн з кожного.

Апеляційний суд виходив з того, що відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 , задоволено частково, судові витрати, понесені позивачами за первісним позовом підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах пропорційно до задоволених позовних вимог - по 8 179,20 грн за розгляд справи у суді першої інстанції та за подання апеляційної скарги.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2023 року ОСОБА_5 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просила постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2022 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказує, що суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, апеляційний суд залишив поза увагою те, що спірний житловий будинок та земельна ділянка придбані без нотаріальної згоди ОСОБА_1 як дружини ОСОБА_7 , що, на думку заявника, вказує на придбання нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_7 . Крім того, належних і допустимих доказів того, що спірне нерухоме майно придбано за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , матеріали справи не містять.

Стаття 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, який, як вважає заявник, не враховано при вирішенні даної справи апеляційним судом.

Заявник наголошувала на тому, що нерухоме майно - спірний житловий будинок та земельна ділянка - мало статус особистої приватної власності ОСОБА_7 , оскільки придбано за його особисті кошти, а сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до спільної сумісної власності подружжя і ОСОБА_1 такого не довела.

Крім того, оскаржувані правочини вчинялися за життя ОСОБА_7 в його присутності і нотаріусом було перевірено та встановлено дієздатність ОСОБА_7 на час вчинення правочинів, а факт підписання оспорюваних правочинів особою за довіреністю не може вказувати на їх фіктивність.

Заявник вважає, що апеляційний суд ухвалив судове рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки при вирішенні справи не врахував висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19), відповідно до якого фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

За оскаржуваними правочинами майно не було приховано і нотаріус був повідомлений про отримані від його відчуження кошти, які включені до спадкової маси, тому мають бути розподілені між спадкоємцями.

На думку заявника, суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, застосував закон, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.

Також заявник вказувала на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України у подібних правовідносинах.

Посилаючись на зазначене, ОСОБА_5 просила про задоволення касаційної скарги.

Позиція інших учасників справи

У травні 2023 року представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 , - адвокат Тарасевич С. В. подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказував про безпідставність її доводів та правильність висновків суду апеляційної інстанції про часткове задоволення первісного позову.

Судами попередніх інстанцій достовірно встановлено, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 - онуком ОСОБА_7 та сином ОСОБА_5 . Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , законним представником якої є ОСОБА_2 , є онукою ОСОБА_7 та спадкоємцем першої черги за правом представлення після ОСОБА_8 , яка померла

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_5 , яка діючи на підставі довіреності та в інтересах ОСОБА_7 , і ОСОБА_4 звернулись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. щодо укладення договорів купівлі-продажу належного ОСОБА_7 нерухомого майна; цього ж дня ОСОБА_7 помер.

Оспорювані договори купівлі-продажу укладені ІНФОРМАЦІЯ_6 року, в той час як згідно з довідкою Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги» саме ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 року о 00:46 год викликала швидку медичну допомогу ОСОБА_7 , тобто ОСОБА_5 була обізнана про тяжкий стан та перебування ОСОБА_7 у комі.

Заявник наголошував на тому, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. ІНФОРМАЦІЯ_6 року о 12:22 год, 12:36 год, 12:55год та 12:55 год; при цьому часом смерті ОСОБА_7 є 14:20 год.

Разом з цим, у касаційній скарзі ОСОБА_5 стверджує, що оспорювані правочини вчинялися за життя ОСОБА_7 та в його присутності і нотаріусом було перевірено та встановлено дієздатність ОСОБА_7 . Такі твердження

ОСОБА_5 суперечать обставинам справи, а також змісту самих договорів купівлі-продажу нерухомого майна.

Твердження ОСОБА_5 стосовно того, що житловий будинок

АДРЕСА_4 та земельна ділянка за тією ж адресою є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , заявник також вважає безпідставними, оскільки за життя ОСОБА_7 не доводив факт придбання зазначеного майна за його особисті кошти. За таких обставин спірне майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_7 ; смерть одного із подружжя не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що житловий будинок АДРЕСА_4 та земельна ділянка за тією ж адресою придбані за час шлюбу ОСОБА_7 та ОСОБА_1 та є їх спільною сумісною власністю.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_5 також зазначала, що нею до матеріалів справи долучені копії заяв, подані приватному нотаріусу про наявність спадкового майна у формі грошових коштів у розмірі 1 490 398 грн, які отримані ОСОБА_7 від продажу нерухомого майна за оспорюваними правочинами. Необхідно зазначити, що ані судом першої інстанції, ані судом апеляційної інстанції такі заяви не досліджувались, оцінка їм не надавалась, оскільки таких заяв матеріали справи не містять.

На думку представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 , - адвоката Тарасевич С. В. висновки, викладені у постановах, на які посилається ОСОБА_5 та які стали підставами для відкриття касаційного провадження, не мають жодного відношення до даної справи, оскільки фактичні обставини є відмінними від обставин справи, що переглядається.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 175/3963/20.

Цією ж ухвалою зупинено дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який діє як законний представник ОСОБА_3 ,

до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої

Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року

у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21), у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17;

- відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо

застосування пункту 3 частини першої статті 57 СК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 1 грудня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_10 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла.

У цьому шлюбі народились ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 суди встановили, що 28 квітня 2007 року ОСОБА_11 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 та змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження

серії НОМЕР_2 , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 19 червня 2009 року.

Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 суди встановили, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_12 17 серпня 1996 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_14 та змінила прізвище на « ОСОБА_12 », що підтверджується копією паспорта.

ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 та онуком ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб № НОМЕР_4 , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану м. Алмати Алматинського району Республіки Казахстан,

ОСОБА_7 з 29 жовтня 2018 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 .

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 березня 2019 року ОСОБА_7 видав ОСОБА_5 довіреність, якою уповноважив останню представляти його інтереси у всіх органах державної виконавчої влади та місцевого самоврядування, а також з питань, пов`язаних з відчуженням (продаж, міна, рента, оренда) від його імені будь-якого нерухомого і рухомого майна та придбання на його ім`я будь-якого нерухомого та рухомого майна.

15 липня 2019 року ОСОБА_5 , діючи від імені ОСОБА_7 , уклала договори купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,0675 га (кадастровий номер :05:011:0043), яка розташована за тією ж адресою.

У пункті 2.10 договору купівлі-продажу житлового будинку зазначено, що покупець - ОСОБА_7 набуває майно в особисту власність та за особисті кошти, оскільки з 16 травня 2015 року є вдівцем. Аналогічне посилання містить пункт 1.8 договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Встановлено судами попередніх інстанцій і те, що ОСОБА_7 належала

квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» та свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2019 року, і квартира

АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 9 вересня 2017 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 9 вересня 2017 року після

дружини - ОСОБА_10 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 від 14 серпня 2020 року та лікарським свідоцтвом про

смерть № 78.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_5 , діючи на підставі довіреності від 23 березня

2019 року, укладено договори купівлі-продажу нерухомого майна з ОСОБА_4 , а саме: договір купівлі-продажу житлового будинку

АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0675 га на

АДРЕСА_1 , договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. посвідчені вказані договори купівлі-продажу та внесено відповідні відомості до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Щодо вирішення позовних вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0675 га, розташованих на АДРЕСА_1

За змістом пункту 3 частини третьої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої

Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18). Підстав відступу від зазначених висновків не встановлено.

Отже на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд встановив, що з 29 жовтня 2018 року ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 .

За час шлюбу, а саме 15 липня 2019 року, ОСОБА_5 на підставі наданої

ОСОБА_7 довіреності придбала на його ім`я житловий будинок АДРЕСА_5 .

Встановивши зазначене, апеляційний суд вважав, що житловий будинок АДРЕСА_5 є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , оскільки вказане нерухоме майно набуте подружжям за час шлюбу.

Апеляційний суд також вказував, що за життя ОСОБА_7 належними і допустимими доказами не спростовував презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок

АДРЕСА_5 і вимоги про визнання вказаного майна особистою приватною власністю не заявляв.

Крім того, оцінивши зміст договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 15 липня 2019 року, зокрема, пункт 1.8 договору купівлі-продажу земельної ділянки та пункт 2.10 договору купівлі-продажу житлового будинку, в яких зазначено, що ОСОБА_7 з 16 травня 2015 року є вдівцем, апеляційний суд вважав такі відомості завідомо неправдивими, оскільки на час придбання зазначеного нерухомого майна ОСОБА_7 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 .

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що при укладенні вказаних договорів купівлі-продажу ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, усвідомлено повідомила ці недостовірні відомості нотаріусу.

Також матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 нотаріальної чи будь-якої іншої згоди на придбання спірного житлового будинку та земельної ділянки у особисту власність ОСОБА_7 не надавала.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд дійшов висновку, що спірний житловий будинок та земельна ділянка площею 0,0675 га (кадастровий номер :05:011:0043) на АДРЕСА_1 належать на праві спільної сумісної власності ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , частки яких є рівними; визнання зазначеного в судовому порядку не вимагається, виходячи з презумпції рівності часток та неспростування відповідної презумпції ОСОБА_7 за життя і його спадкоємцями при розгляді справи.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення

(частина перша статті 236 ЦК України).

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном згідно із частиною першою статті 319 ЦК України. Однак розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (частини перша та друга статті 369 ЦК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року

від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зазначено, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

Суд апеляційної інстанції встановив недобросовісність кінцевого набувача спільного сумісного майна, а повноваженнями щодо переоцінки доказів Верховний Суд не наділений.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, предметами яких були об`єкти спільного сумісного майна подружжя, а саме - житловий будинок та земельна ділянка на АДРЕСА_1 .

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, оскільки вказаний висновок застосований судом апеляційної інстанції і оскаржуване судове рішення йому не суперечить.

Колегія суддів не вбачає підстав для викладення висновку щодо застосування

пункту 3 частини першої статті 57 СК України у випадку смерті одного з подружжя і неможливості спростування презумпції їх спільної сумісної власності, про що просила заявник в касаційній скарзі, оскільки за встановленими судами обставинами оспорювані правочини укладенні за життя ОСОБА_7 і до їх укладення жоден з подружжя вказану презумпцію не спростовував.

Щодо вирішення позовних вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та

АДРЕСА_3

У справі, яка переглядається, суди встановили, що квартира АДРЕСА_2 та квартира АДРЕСА_3 належать ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності.

Обґрунтовуючи позов в цій частині, позивачі за первісним позовом також посилались на порушення їх прав як спадкоємців першої черги за законом шляхом укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу належного ОСОБА_7 нерухомого майна. Крім того, зазначали, що спірне нерухоме майно перейшло у власність ОСОБА_4 внаслідок зловмисної домовленості з ОСОБА_5 ; вважають, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 діяли недобросовісно і всупереч інтересам інших спадкоємців, тому оспорювані договори купівлі-продажу є недійсними.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (частина перша статті 1220 ЦК України).

Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, яким є день смерті особи.

Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спадкоємцями першої черги

після ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, є його дружина - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за правом представлення після

матері - ОСОБА_8 .

Спадкоємці першої черги звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_7 .

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Швецової Н. В. від 22 червня 2021 року відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за законом після ОСОБА_7 , оскільки ОСОБА_2 , який діє як законний представник

ОСОБА_3 , документів, що посвідчують право власності на спадкове майно, не надав.

12 липня 2021 року постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Швецової Н. В. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі ОСОБА_1 свідоцтв про право на спадщину за законом після ОСОБА_7 , оскільки не надано правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке належало спадкодавцю - ОСОБА_7 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про порушення договорами купівлі-продажу квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 прав позивачів за первісним позовом та існування у останніх права оспорити ці правочини.

На обґрунтування позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначали обставини про вчинення цих правочинів внаслідок зловмисної домовленості ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 .

Приймаючи постанову про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визнання недійсними договорів купівлі-продажу у зв`язку з недобросовісними діями відповідачів за первісним позовом та зловживання ними своїми правами, що призвело до порушення прав спадкоємців ОСОБА_7 та відчуження майна (житлового будинку та земельної ділянки), співвласником якого є ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом частини другої статті 16 та частини першої статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених статтею 203 цього Кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частина перша статті 232 ЦК України передбачає, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

Верховний Суд у постановах від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц (провадження № 61-11797св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 182/3593/17 (провадження № 61-14937св19) визначив, що відповідно до тлумачення статті 232 ЦК України під зловмисною домовленістю потрібно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, яку представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тож в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї зі сторін правочину діяв представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 623/2518/17 (провадження № 61-22897св18) зроблено висновки, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України потрібно встановити умисел у діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. Водночас не має значення, чи одержав учасник такої домовленості будь-яку вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Для задоволення позову за статтею 232 ЦК України потрібно на підставі певних доказів встановити, що представник за правочином вступив у зловмисну домовленість із другою стороною і діяв у власних інтересах або в інтересах інших осіб, а не в інтересах особи, яку представляє. Критерій «зловмисність» не залежить від того, чи був спрямований умисел повіреного на власне збагачення чи завдання шкоди довірителю, важливим є фактор того, що умови договору, укладеного повіреним, суперечать волі довірителя взагалі, тобто підставою для визнання правочину недійсним є розбіжність між волею довірителя та волевиявленням повіреного при укладенні договору, а наслідки, що настали, є такими, що є неприйнятними для довірителя.

У постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року у справі № 541/2700/16-ц

(провадження № 61-46787св18), від 8 лютого 2021 року у справі № 727/10189/17 (провадження № 61-17554св19) вказано, що обов`язковими ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони

з другою, відповідно до статті 232 ЦК України є: 1) наявність умисної змови між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2022 року у справі № 161/20878/19

(провадження № 61-11856св21) зауважено, що для задоволення позову

за статтею 232 ЦК України має бути доведена і домовленість з боку іншої сторони правочину.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справі, що переглядається, позивачі за первісним позовом надали достатні докази на підтвердження обґрунтованості пред`явленого позову про визнання недійсними оспорюваних правочинів.

При вирішенні справи апеляційним судом встановлено, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомого майна укладені ОСОБА_5 від імені ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_6 року, тобто в день смерті останнього.

Зі змісту довідки Комунального підприємства «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Дніпропетровської обласної ради» від 11 травня 2021 року судом апеляційної інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року

ОСОБА_5 о 00:46 год викликала ОСОБА_7 швидку медичну допомогу; виклик здійснено на адресу АДРЕСА_1 .

З цієї ж довідки апеляційний суд встановив, що загальний стан пацієнта - ОСОБА_7 дуже важкий, кома. Після надання медичної допомоги стан хворого - стабільно важкий.

Отже належними та допустимими доказами підтверджено, що ОСОБА_5 достовірно було відомо про важкий стан та перебування ОСОБА_7 у комі.

Оспорювані договори купівлі-продажу належного ОСОБА_7 нерухомого майна, в інтересах якого діяла ОСОБА_5 , посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н. В. ІНФОРМАЦІЯ_6 року о 12:22 год, 12:36 год, 12:55 год та 12:55 год.

У матеріалах справи міститься довідка Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області від 7 жовтня 2021 року, в якій зазначено, що 28 липня

2020 року о 14 год01 хв на спецлінію «102» Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області надійшло повідомлення про те, що

за адресою АДРЕСА_1 помер ОСОБА_7 .

Матеріалами справи достовірно підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_6 року саме ОСОБА_5 викликала ОСОБА_7 швидку медичну допомогу і цього ж дня саме ОСОБА_5 зателефонувала на спецлінію «102» Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області з повідомленням про смерть

ОСОБА_7 .

Зазначене свідчить про те, що виключно від ОСОБА_5 залежало повідомлення про смерть ОСОБА_7 та час її настання.

Також судом апеляційної інстанції встановлено і це не заперечували сторони, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 .

Колегія суддів враховує, що покупець за оспорюваними договорами є онуком

ОСОБА_7 і мав бути обізнаний про його тяжкий стан. Крім того, в уточненій позовній заяві від 23 вересня 2021 року (т. 3 а.с. 171) представник позивачів за первісним позовом вказував, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були достовірно обізнані про укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , про що свідчить їх присутність на святкуванні весілля і подальше спілкування з подружжям. Вказані обставини не спростовані відповідачами за первісним позовом протягом розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Крім того, апеляційний суд встановив, що відчуження об`єктів нерухомого майна, які були предметами оспорюваних правочинів, відбулося за цінами, які є значно нижчими за ринкові ціни на ці види майна.

Враховуючи конкретні обставини даної справи, які встановлені апеляційним судом, дії як ОСОБА_5 так і ОСОБА_4 свідчать про зловмисну домовленість останніх, яка до порушення прав позивачів за первісним позовом.

Суд апеляційної інстанцій врахував, що ОСОБА_5 , укладаючи оспорювані правочини від імені ОСОБА_7 , усвідомлювала, що вчиняє правочини всупереч як інтересам останнього, який на момент вчинення правочину перебував у важкому стані (у комі), так і інтересам його спадкоємців (позивачів за первісним позовом у даній справі), та свідомо допускала настання невигідних для ОСОБА_7 чи його спадкоємців наслідків за домовленістю зі своїм сином ОСОБА_4 , внаслідок чого такі несприятливі наслідки для спадкоємців довірителя настали.

Верховний Суд врахував, що за змістом пунктів 5, 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) міститься висновок про те, що добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) базується на римській правовій максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У справі, що переглядається, з огляду на хронологію подій, встановлених судом апеляційної інстанції, дії ОСОБА_5 та ОСОБА_4 свідчать про очевидну недобросовісність їхньої поведінки.

Доказів, які б свідчили про бажання ОСОБА_7 за його життя відчужити належні йому об`єкти нерухомого майна ОСОБА_4 або будь-кому іншому, матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що

оспорювані договори купівлі-продажу квартир вчинені внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_7 ОСОБА_5 зсином останньої

ОСОБА_4 з метою досягнення власних інтересів всупереч як інтересам

ОСОБА_7 , так і інтересам його спадкоємців, що подали первісний позов у цій справі.

Суд апеляційної інстанції встановив обставини, які свідчать про зловмисну домовленість представника продавця та покупця за вказаними договорами купівлі-продажу квартир, що свідчить про недійсність цих правочинів на підставі

статті 232 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції в частині визнання недійсними оспорюваних договорів купівлі-продажу квартир.

Апеляційний суд також послався на статтю 234 ЦК України (Правові наслідки фіктивного правочину) та процитував висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), та висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 6 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) та

від 5 липня 2018 року у справі № 922/2878/17.

В касаційній скарзі заявник вказує про помилковість посилань суду апеляційної інстанції щодо фіктивності оспорюваних правочинів та безпідставне посилання на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 3 липня

2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), та висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року

у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21).

Колегія суддів погоджується з такими доводами касаційної скарги, оскільки у вказаних постановах викладено висновки щодо застосування статті 234 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з огляду на їх зміст та підстави первісного позову.

При цьому постанова апеляційного суду не містить висновків про те, що оспорювані правочини є фіктивними, тому саме по собі посилання суду на статтю 234 ЦК України та цитування висновків Верховного Суду щодо застосування вказаної норми матеріального права не вплинуло на правильність вирішення спору по суті і не може бути підставою для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, оскільки суд апеляційної інстанції ухвалив у цій частині судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги у вказаній частині без задоволення, а постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.

Колегія суддів враховує, що вимоги зустрічного позову апеляційним судом не переглядались, оскільки позивач за цим позовом рішення суду першої інстанції в цій

частині не оскаржував в апеляційному порядку, тому такі вимоги не є предметом касаційного перегляду.

Касаційна скарга не містить доводів про незаконність і необґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про скасування записів про державну реєстрацію права власності.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання рішення

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи висновок суду касаційної інстанції про залишення без змін в оскаржуваній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року її виконання підлягає поновленню.

Керуючись статями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу залишити без змін.

Поновити дію постанови Дніпровського апеляційного суду від 13 жовтня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк