Номер провадження: 22-ц/813/2330/23
Головуючий у першій інстанції Єршова Л. С.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року, постановленого під головуванням судді Єршової Л.С., повний текст складений 11 листопада 2021 року, по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації та припинення частки у праві спільної часткової власності, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом був уточнений та остаточно поданий до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації та припинення частки у праві спільної часткової власності, в якому просила стягнути в рівних частках з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її користь грошову компенсацію за належні їй 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 , тобто по 127000,00 з кожного, а також припинити право власності ОСОБА_3 на 5/12 часток у спільній сумісній власності квартири АДРЕСА_1 з дня отримання грошової компенсації та стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 9162,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що на підставі договору дарування від 01 березня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого за №3-737, їй належить на праві власності 1/4 квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 серпня 2012 року державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О., зареєстрованого за №7-923, після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_2 .

На теперішній час квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_3 5/12 часток, відповідачам ОСОБА_2 - 3/12 частки, ОСОБА_7 3/12 частки, ОСОБА_5 1/12 частка.

Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м. Проживання в ній сім`ї ОСОБА_8 перешкоджає ОСОБА_3 володіти та користуватися вказаною квартирою та робить для останньої проживання в ній неможливим. Квартира є неподільним майном. На пропозицію виплатити ОСОБА_3 компенсацію вартості її 5/12 часток квартири АДРЕСА_2 відповідачі відповідають відмовою, зазначаючи, що у них відсутні грошові кошти. Відповідно до висновку експерта розділити в натурі вищевказану квартиру не надається можливим.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 рокупозов ОСОБА_3 задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 127000,00 в рахунок компенсації вартості 5/12 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 127000,00 в рахунок компенсації вартості 5/12 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 127000,00 в рахунок компенсації вартості 5/12 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м.

Припинено право власності ОСОБА_3 на 5/12 частки квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 25,7 кв.м.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування обставин справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що відповідачі не мають можливості сплатити грошову компенсацію за належну ОСОБА_3 5/12 частку квартири, оскільки враховуючи доходи їх сім`ї дана сума є надмірним тягарем для них.

Крім того, на думку апелянта, суд не взяв до уваги правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові ВСУ від 13 січня 2016 року у справі №6-2925цс15, відповідно до якого суд повинен встановити перелік обставин, серед яких і чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Відзиву на адресу апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 18 січня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п.п. 1,2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с. 83-84, 85-90 т. 2).

Від ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутністю (а.с. 91-92 т. 2).

Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення, з наступних підстав.

У відповідності до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі за таких підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі договору дарування від 01.03.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В., зареєстрованого за №3-737, ОСОБА_3 належить на праві власності 1/4 квартири АДРЕСА_2 (а.с. 16 т. 1).

Крім того, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.08.2012 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Лєсогоровим Д.О., зареєстрованого за №7-923, після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20 т. 1).

На теперішній час квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_3 5/12 часток, відповідачам ОСОБА_2 - 3/12 частки, ОСОБА_7 3/12 частки, ОСОБА_5 1/12 частка (а.с. 25-30 т. 1).

В квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 24 т. 1).

Згідно технічного паспорту, зазначена квартира складається з двох житлових кімнат загальною площею 43,1 кв.м., приміщення квартири складається з двох кімнат, одна кімната площею 13,7 кв.м., друга кімната 12,0кв.м., кухня загальною площею 6,6кв.м., санвузол 2,7кв.м., коридор 4,2 кв.м. та 2.2 кв.м., вбудована шафа 1,0 кв.м., балкон 0,7 кв.м., загальною житловою площею 25,7 кв.м. (а.с. 11-12 т. 1)

Позивачка вказує, що її фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідно до висновку експерта судової будівельно-технічної експертизи №44/2019 від 18.12.2019 року, та 04.02.2020 року уточнений висновок експерта №44/2019 від 18.12.2019 року, відповідно до якого житлову квартиру АДРЕСА_2 розділити в натурі не надається можливим, ринкова вартість квартири складає 914410,00 грн., при цьому розмір грошової компенсації 5/12 частки ринкової вартості квартири становить 381004,00 грн. (а.с. 167-175, 183-191 т. 1).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Отже за змістом ст. 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділ відповідно до закону, він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

Однак, за положеннями ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Таким чином з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Зазначений правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15.

При цьому згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже при вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаних спеціальних норм Цивільного кодексу суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників, принципу пропорційності цивільного судочинства та дотримання розумного балансу між приватними інтересами фізичних осіб.

При цьому, суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, а обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 є власником 5/12 часток, а відповідачі є власниками ОСОБА_2 - 3/12 частки, ОСОБА_7 3/12 частки, ОСОБА_5 1/12 частка у спірній квартири.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що вони з відповідачами не можуть дійти згоди щодо користування квартирою, поділ квартири є неможливим, а тому просить стягнути на її користь грошову компенсацію зі всіх відповідачів за належну їй частку.

Під час розгляду справи позивачем не доведено ту обставину, що відповідачі мають фінансову можливість сплатити грошову компенсацію в розмірі 381004,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи ОСОБА_2 отримав пенсію за 2019 рік у розмірі 33070,20 грн., що підтверджується довідкою про доходи пенсіонера (а.с. 109 т. 1), ОСОБА_5 не отримує доходів, що підтверджується відомостями з Державного реєстру платників податків (а.с. 114 т. 1), ОСОБА_7 навчався на контрактній формі навчання в Одеському національному морському університеті (а.с. 113 т. 1).

Квартира АДРЕСА_2 є єдиним місцем проживання родини ОСОБА_8 , інших об`єктів на праві власності їм не належить, що підтверджується витягом з єдиного державного реєстру (а.с. 93-98 т. 2) .

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідачі неспроможні сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у них коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і відповідно позбавлення відповідачів єдиного житла та права власності на дане житло, відповідачі не давали згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати їх до цього є також порушенням їх прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідачів надмірний тягар.

За таких обставин присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачів, які сплатити таку компенсацію неспроможні, та визнання за останніми всупереч їх волі права власності на частку позивачки є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншім співвласникам, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеним у постановах Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц, 28 січня 2021 року у справі № 333/1028/18, від 23 травня 2022 року у справі № 686/29779/19.

При цьому суд констатує, що позивач може в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України, відчужити свою частку, не покладаючи на відповідачів надмірний тягар.

Проте, суд першої інстанції вказані норми права не застосував, не звернув уваги на всі обставини справи, а тому дійшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

В задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації та припинення частки у праві спільної часткової власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 20 січня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра