Провадження № 22-ц/801/84/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 рокуСправа № 127/27280/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого: Копаничук С.Г.

Суддів: Медвецького С.К., Оніщука В.В.

за участю секретаря Литвина С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Акціонерне товариство «Мегабанк»,

третя особа без самостійних вимог: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2022 року, повний текст якого складений 10.10.2022 року, постановленого у приміщенні того ж суду під головуванням судді Романюк Л.Ф., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Мегабанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В с т а н о в и в :

У грудні 2020 року ОСОБА_1 (дошлюбне ОСОБА_3 ) звернулась до суду з позовом до АТ «Мегабанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння. Вказала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.04.2010 року було задоволено позов ПАТ «Мегабанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Стягнуто з неї на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованість за договором кредиту №83-01ПВ/2008 від 05.09.2008 року у розмірі 177 057,63 грн. та звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05.09.2008 року, яким є вищевказана квартира.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2014 року у задоволенні позову ПАТ «Мегабанк» до неї і ОСОБА_4 , за участю третьої особи органу опіки і піклування Вінницької міської ради про її виселення та зняття з реєстраційного обліку ,- відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28.07.2014 року вищевказане рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким її та її дочку ОСОБА_4 виселено з вищевказаної квартири без надання їм іншого житлового приміщення та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти її та ОСОБА_4 з реєстрації у цій квартирі. На підставі вказаного рішення апеляційного суду 15.08.2014 року був виданий виконавчий лист.

02.09.2014 року без її відому, її та ОСОБА_4 було знято з реєстрації у вищевказаній квартирі.

Постановою державного виконавця Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції від 19.01.2015 року було відкрито виконавче провадження із виконання вищевказаного виконавчого листа.

Зазначила, що 26.01.2015 року без її відому ПАТ «Мегабанк» уклав договір купівлі-продажу спірної квартири із ОСОБА_5

28.05.2015 року її та її дочку ОСОБА_4 було виселено із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

В липні 2015 року вона звернулась до суду з позовом до ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 26.01.2015 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.01.2015 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 .

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 рішення Вінницького міського суду від 19.09.2016 і ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07.11.2016 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду від 29.01.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2018 року, у задоволенні її позову до ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири було відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 24.06.2020 рішення Вінницького міського суду від 29.01.2018 і постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2018 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 16.10.2020 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.01.2015 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2

16.11.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась, що власником спірної квартири з 29.09.2020 року є АТ «Мегабанк», яке в рахунок виконання зобов`язань ОСОБА_2 за укладеним 02.02.2015 року між ними кредитним договором № 0811-2015 на підставі угоди про задоволення вимог іпотекодержателя № 3544 від 29.09.2020 року ,набуло право власності на спірну квартиру.

Зазначила, що оскільки постановою Вінницького апеляційного суду від 16.10.2020 року договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.01.2015 року між АТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 визнано недійсним, то і право власності останнього на спірну квартиру припинилось, а тому вона як попередній власник цієї квартири має право витребувати цю квартиру від будь-якої особи, яка є останнім її набувачем, незважаючи на те скільки раз це майно було відчужене та без визнання попередніх угод щодо спірної квартири недійсними.

Враховуючи вищевикладене ,просила суд скасувати запис № 38419191 про державну реєстрацію права власності за АТ «Мегабанк» на квартиру АДРЕСА_1 », проведений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю. відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 54317146 від 29.09.2020 року та витребувати спірну квартиру із чужого незаконного володіння в АТ «Мегабанк» у її власність.

Рішенням Вінницького міського суду від 29.09.2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просила рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Вказала, що висновок суду про невірно обраний нею спосіб захисту порушеного права не відповідає дійсним обставинам справи. Суд не звернув увагу на те, що вона є дійсним власником квартири, а оскільки майно вибуло з її власності у незаконний спосіб, що встановлено постановою апеляційного суду від 16.10.2020 року, і поза її волею - на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.09.2020 року між «Мегабанк» і ОСОБА_7 , у неї є підстави для витребування майна за ст. 388 ЦК України. Суд взагалі не надав правову оцінку факту визнання недійсними договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між АТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи, рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає.

Суд встановив, що 25.07.2006 року між ОСОБА_8 та АТ «Мегабанк» було укладено кредитний договір № 83-01ПВ/2008 та іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 05.09.2008 року за реєстровим № 4598, відповідно до умов останнього ОСОБА_8 передала в іпотеку АТ «Мегабанк» квартиру АДРЕСА_1 .

20.03.2008 року ОСОБА_8 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальна площа якої становила 30,3 кв. м.(Т.1 а.с. 10).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.04.2010 року було задоволено позов ПАТ «Мегабанк» до ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки (Т. 1 а.с. 12-13)

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2014 року було відмовлено у задоволенні позову ПАТ «Мегабанк» до ОСОБА_8 і ОСОБА_4 , за участю третьої особи Органу опіки і піклування Вінницької міської ради про виселення із спірної квартири та зняття з реєстраційного обліку (Т. 1 а.с. 14-16).

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 28.07.2014 року вищевказане рішення суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким виселено ОСОБА_8 і ОСОБА_4 із спірної квартири без надання їм іншого житлового приміщення та зобов`язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти ОСОБА_8 і ОСОБА_4 з реєстрації у цій квартирі (Т. 1 а.с. 17-18).

На підставі вказаного рішення апеляційного суду, 15.08.2014 року Вінницьким міським судом був виданий виконавчий лист (Т. 1 а.с. 19).

26.01.2015 року іпотекодержатель ПАТ «Мегабанк» на підставі ст.38 ЗУ «Про іпотеку» без згоди іпотекодавця ОСОБА_8 продав спірну квартиру ОСОБА_7 за 260 000 грн.(Т.1 а.с.21-22).

02.02.2015 року ОСОБА_7 також уклав з ПАТ «Мегабанк» договір кредиту № 08П-2015 ,згідно якого банк зобов`язувався надати ОСОБА_7 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії на суму 262 000 грн. зі сплатою 0,1% річних на строк з 02.02.2015 року по 01.02.2018 року, а боржник зобов`язався погашати його в порядку, розмірі і строках згідно графіку погашення. (т.1 а.с.191)

15.10.2015 року порядку забезпечення виконання умов зазначеного кредитного договору , ОСОБА_7 передав спірну квартиру в іпотеку ПАТ «Мегабанк» на підставі укладеного між ними іпотечного договору № 0811-2015.(т.1 а.с.195-197)

28.05.2015 року постановою державного виконавця Вишенського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції Микитюка М.О. виконавче провадження було закінчене в зв`язку з виконанням рішення суду і виселенням ОСОБА_8 та ОСОБА_4 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення (Т.1 а.с.22 зворот).

У липні 2015 року ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 26.01.2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 13.01.2016 року було скасовано рішення Апеляційного суду Вінницької області від 28.07.2014 року про виселення ОСОБА_8 і ОСОБА_4 із спірної квартири та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т.1 а.с. 23-26).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12.05.2016 року заочне рішення Вінницького міського суду від 26.05.2014 року було залишено без змін. (Т.1 а.с. 26-29).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року, позов ОСОБА_8 до ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2

про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.01.2015 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 (Т. 1 а.с. 30-37)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.09.2017 року, рішення Вінницького міського суду від 19.09.2016 і ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07.11.2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (Т. 1 а.с. 37-40).

Рішенням Вінницького міського суду від 29.01.2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_8 до ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири було відмовлено (Т.1 а.с. 40-47).

Постановою Верховного Суду від 24.06.2020 рішення Вінницького міського суду від 29.01.2018 і постанову Апеляційного суду Вінницької області від 25.04.2018 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (Т.1 а.с. 49/53).

29.09.2020 року між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., згідно якого АТ «Мегабанк» в рахунок виконання зобов`язань ОСОБА_2 по кредитному договору № 0811-2015 від 02.02.2015 року, набуло право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (Т.1 а.с.190).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06.10.2020 року позов ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 26.01.2015 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 (Т.1 а.с. 54-58).

16.11.2020 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_8 дізналась про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за АТ «Мегабанк» з 29.09.2020 року. Підставою державної реєстрації цього права власності був договір №3544 від 29.09.2020 року про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_7 і АТ «Мегабанк» (далі- Банк), за яким останнє набуло право власності на спірну квартиру в рахунок виконання зобов`язань ОСОБА_2 по кредитному договору № 0811-2015 від 02.02.2015 року (Т. 1 а.с. 190).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що, звертаючись до суду із віндикаційним позовом ,позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин позивач і фактичне володіння спірною квартирою виключає можливість пред`явлення віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння. Саме в зв`язку з порушенням позивачем умов кредитного договору № 83-01ПВ/2008 від 05.09.2008 року, Банк на підставі рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 15.04.2010 р. отримав задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, яким є спірна квартира , шляхом укладення в подальшому договору купівлі продажу вищевказаної квартири з ОСОБА_2 . Право власності на спірну квартиру у відповідача виникло за умовами іншого іпотечного договору - з ОСОБА_2 , який не оспорювався в судовому порядку у цьому чи в іншому позові, не оскаржувалися реєстраційні дії з реєстрації права власності за АТ «Мегабанк» на спірне майно. Позивачем та не надано до суду жодного доказу незаконності таких дій чи відповідного рішення суду ,а тому відповідач є добросовісним набувачем спірної квартири і підстави для витребування цієї квартири із володіння відповідача відсутні. Крім того, позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем суперечить вимогам ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

З таким висновками погодитись не можна ,оскільки суд , невірно застосувавши і витлумачивши норми матеріального права ,допустив висновки ,які не відповідають обставинам справи ,чим порушив норми процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена стороною недійсного правочину.

Частина перша ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Тобто права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України, а такий захист можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Отже, суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір з порушенням закону, а й коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

До такого висновку щодо застосування відповідних норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 15.07.2022 року по справі №757/482/21-ц.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно він особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 06.10.2020 року за позовом ОСОБА_8 ( ОСОБА_9 ) договір купівлі-продажу спірної квартири від 26.01.2015 року між ПАТ «Мегабанк» і ОСОБА_2 було визнано недійсним.

Разом із тим, здійснюючи висновок, що позивач обрала неналежний спосіб захисту , оскільки наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин позивач і фактичне володіння спірною квартирою виключає можливість пред`явлення віндикаційного позову, суд залишив поза увагою , що позивач звернулась до суду з позовом не до ОСОБА_2 , як покупця за раніше укладеним ним і визнаним 06.10.2020 року недійсним договором купівлі- продажу , а до нинішнього АТ «ПАТ Мегабанк», який набув та зареєстрував право власності на спірну квартиру на підставі укладеного 29.09.2020 року ОСОБА_2 договору про задоволення вимог іпотекодержателя у правовідносинах , стороною яких вона не являється. Тобто, вона ставить питання про витребування її майна, проданого товариством за недійсним через недотримання порядку, встановленого для виконання судових рішень, правочином ОСОБА_2 , і яке було відчужене останнім уже в якості іпотекодавця за наступним договором про задоволення вимог іпотекодержателя третій особі іпотекодержателю АТ «ПАТ Мегабанк», стороною якого позивач не була. Отже, за останнім договором у сторін відсутні будь які правовідносини зобов`язального характеру.

Виходячи з викладеного , ст.216 ЦК України не може застосовуватися як підстава повернення майна , переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Те, що на час укладення 29.09.2020 року між відповідачем і ОСОБА_10 договору про задоволення вимог іпотекодержателя , договір купівлі квартири ОСОБА_2 був чинним, оскільки він визнаний недійсним за рішенням суду лише 06.10.2020 року , не свідчить про законність вказаної угоди і відсутність підстав для витребування майна, виходячи з наступного.

Відповідно до змісту ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Це означає, що рішення суду про визнання оспорюваного правочину недійсним має зворотну силу в часі ,а договір купівлі - продажу в силу закону є недійсним з 26.01.2015 року

Оскільки рішенням суду встановлена недійсність набуття ОСОБА_2 прав на квартиру з дня такого набуття, послідуючі його дії і правочини щодо спірної квартири за принципом « плодів отруйного дерева» не мають правового значення при вирішенні питання повернення майна власнику .

Позивач, вважаючи себе власником спірного майна і грунтуючись на встановленій рішенням суду недійсності набуття ОСОБА_2 спірної квартири з 26.01.2015 року , правомірно звернулась із позовом про її витребування із чужого володіння до останнього набувача без вимог про визнання недійсними наступних вчинених ОСОБА_2 відчужень цієї квартири, зокрема, договору про задоволення вимог іпотекодержателя №3544 від 29.09.2020 року, за яким АТ «Мегабанк» набуло право власності на спірну квартиру .

Оскільки спірна квартира була набута АТ «Мегабанком» не у порядку , встановленому для виконання судових рішень , а за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.09.2020 року, укладеним з ОСОБА_7 , який на підставі недійсного з 26.01.2015 року договору купівлі не мав права її відчужувати, внаслідок чого квартира вибула з володіння власника ОСОБА_8 поза її волею внаслідок незаконного її продажу товариством і на підставі угоди , стороною якої вона не була, згідно ч.1 ст. 388 ЦК України, зазначену квартиру із необхідно витребувати з чужого незаконного володіння АТ «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 .

Висновок суду про те, що фактичне володіння спірною квартирою ОСОБА_1 виключає можливість пред`явлення віндикаційного позову стосується лише рухомого майна, що не потребує реєстрації речового права. Щодо нерухомого майна такий висновок не є застосовуваним, оскільки позивач хоча і користується квартирою, проте не має права власності на неї, не є стороною договору з відповідачем ,на підставі якого останній набув прав на квартиру і єдиним способом захисту прав власника щодо нерухомого майна є пред`явлення позову про його витребування.

Відтак доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду про обрання позивачем невірного способу захисту порушеного права, заслуговують на увагу , висновки суду не відповідають встановленим обставинам і здійснені при неправильному застосуванні норм матеріального права, а тому рішення у справі підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення вимог позивача .

Розглядаючи вимоги позивача в частині скасування запису про проведену державну реєстрацію речового права на квартиру за відповідачем ,то відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон України № 1952-ІV)

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Відповідно до абзаців першого-третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19 наведено правовий висновок, відповідно до якого способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином належним способом захисту порушених прав позивача у даній справі буде не скасування запису про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Мегабанк», проведеного на підставі рішення про державну реєстрацію цього права, як просить позивач, а скасування самого рішення про державну реєстрацію цього речового права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

До аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.06.2018 року у справі №338/180/17.

Таким чином, оскільки ефективним способом захисту цивільних прав позивача у даній справі є скасування рішення реєстратора про державну реєстрацію речового права, колегія суддів вважає, що право чи інтерес позивача в цій частині вимог підлягають захисту апеляційним судом у спосіб, який є ефективним, тобто шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Куксіна С.Ю. про державну реєстрацію за АТ «Мегабанк» права власності на спірну квартиру №54317146 від 29.09.2020 року.

Суд на вищевказане уваги не звернув, в зв`язку з чим дійшов до безпідставного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд невірно оцінив докази, внаслідок чого неправильно встановив обставини у справі та необгрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, рішення суду відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням колегією суддів нового рішення про витребування із чужого незаконного володіння АТ «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 спірної квартири та скасування рішення про державну реєстрацію за АТ «Мегабанк» права власності на цю квартиру.

Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29.09.2022 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Мегабанк», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 , про витребування майна із чужого незаконного володіння і скасування державної реєстрації права власності, - задовольнити.

Витребувати із чужого незаконного володіння Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Скасувати рішення №54317146 від 29.09.2020 року приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Куксіна Станіслава Юрійовича про державну реєстрацію за Акціонерним товариством «Мегабанк» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Мегабанк» на користь ОСОБА_1 6920 грн. судового збору за розгляд справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду на протязі 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Головуючий : Копаничук С.Г.

Судді: Медвецький С.К.

Оніщук В.В.