ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1656/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2023 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі ДАНЬКО В.В.

за участю сторін

позивач (відповідач за зустрічним позовом)

не з`явився;

представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) не з`явився;

відповідач (позивач за зустрічним позовом)

не з`явився;

представника відповідача (позивача за зустрічним позовом)

не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним, ОСОБА_2 ) про стягнення боргу, посилаючись на те, що 11 листопада 2020 року відповідач за первісним позовом взяв у нього в борг 15 000,00 дол. США, що на момент укладення договору еквівалентно 421 800,00 грн, про що власноручно написав розписку. Зазначену суму відповідач повинен був повернути 10 грудня 2020 року. Однак, у встановлені договором строки, відповідач не повернув суму позики, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 15 000,00 дол. США, яку позивач і просить стягнути з відповідача.

Ухвалою суду від 22 вересня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовом до ОСОБА_1 , у якому просив визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на виконання якого було видано розписку від 10 листопада 2020 року. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що розписку від 10 листопада 2020 року він підписав під диктовку внаслідок психологічного тиску та погроз із боку відповідача за зустрічним позовом, грошові кошти за договором позики від 10 листопада 2020 року ОСОБА_1 йому не передавались, відтак спірний договір є недійсним.

Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,об`єднано його з первісним позовом в одне провадження та призначено розгляд в підготовче судове засідання.

У січні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Карнаух-Голодняк О. В. у відповідності до статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 , відповідно до якого вважає, що доводи зустрічної позовної заяви є необґрунтованими та такими, що не базуються на нормах чинного законодавства України, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. Зазначає, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту застосування до нього фізичного та/або психологічного тиску з боку відповідача за зустрічним позовом та/або з боку третіх осіб за дорученням ОСОБА_1 , тобто відсутні докази вчинення ОСОБА_2 оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі.

Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року частково задоволено клопотання ОСОБА_2 та призначено комплексну психолого-почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, оплату за проведення експертизи покладено на позивача за зустрічним позовом та зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.

У червні 2022 року судовими експертами Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України матеріали даної справи разом з їх клопотанням про надання додаткових матеріалів для проведення вищезазначеної експертизи від 03 червня 2022 року № КСЕ-19/111-22/17017 повернуто на адресу Дарницького районного суду м. Києва.

Ухвалою суду від 16 червня 2022 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 10 серпня 2022 року, на виконання вимог клопотання експертів, судом було відібрано та завірено експериментальні зразки почерку та підпису ОСОБА_2 , підготовче судове засідання відкладено та зобов`язано останнього надати вільні зразки почерку задля виконання вимог клопотання експертів.

28 вересня 2022 року відповідачем за первісним позовом через загальну канцелярію суду подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, у яких містяться вільні зразки його почерку.

Ухвалою суду м. Києва від 28 вересня 2022 року зупинено провадження у справі та повторно направлено матеріали даної справи до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для проведення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи.

05 грудня 2022 року на адресу Дарницького районного суду м. Києва з Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло клопотання експерта Мацюк-Довбиш О. за № КСЕ-19/111-22/45847-ПЧ від 17 листопада 2022 року про надання вільних зразків почерку ОСОБА_2 , які були виконані ним в оригіналах різних документів.

09 грудня 2022 року ОСОБА_2 на виконання вимог клопотання експерта надав заяву та блокнот у якому міститься оригінал його почерку.

15 грудня 2022 року на адресу Дарницького районного суду м. Києва з Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшло клопотання експерта Йосипенко А. за № КСЕ-19/111-22/45847-ПС від 02 грудня 2022 року про надання додаткових матеріалів для проведення судової психолого-почеркознавчої експертизи, справу повернуто до суду.

Ухвалою суду від 02 лютого 2023 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 16 березня 2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено розгляд справи по суті.

У судових засіданнях, які відбулись 20 квітня 2023 року та 28 квітня 2023 року, позивач та його представники позовні вимоги за первісним позовом підтримали у повному обсязі, вважали їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проти заявлених зустрічних позовних вимог заперечили, просили відмовити у їх задоволенні. Відповідач та його представник заперечили проти заявлених вимог за первісним позовом, просили відмовити у їх задоволенні. Зустрічні позовні вимоги просили задовольнити.

Окрім того, у судовому засіданні у якості свідків були допитані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є директором будівельної компанії «ІнжбудКомпані», з ОСОБА_2 співпрацював, відносини товариські та робочі. ОСОБА_1 був замовником на виконання певних робіт, у робочих відносинах. Свідок показав, що в день написання спірної розписки - 10 листопада 2020 року прибув до офісу ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 , їх завели до переговорної кімнати, де окрім них, ще знаходились інші особи міцної статури. ОСОБА_1 почав кричати на ОСОБА_2 , звинувачувати його в збитках нанесених компанії, погрожував йому фізичною розправою та згодом змусив написати розписку про отримання коштів, які він не брав. Момент написання розписки він не бачив, лише початок її написання, оскільки йому сказали вийти з приміщення на час написання розписки. Також вказав на те, що ОСОБА_2 поводив себе дуже перелякано, перебував у пригніченому стані. В подальшому ОСОБА_2 звернувся до правоохоронних органів з відповідною заявою.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що одного дня ОСОБА_2 поїхав в офіс до ОСОБА_1 , де його змусили написати розписку про отримання коштів, однак ОСОБА_2 ніяких коштів фактично не отримував. Їй відомо, що в офісі, де була написана розписка, присутні камери відеонагляду, проте даного відео вона не бачила. ОСОБА_2 погрожували, він був заляканий. Про розписку та про відео матеріал їй відомо зі слів ОСОБА_6 , а про погрози в сторону ОСОБА_2 їй відомо особисто, та як в період телефонних дзвінків з погрозами вона була присутня з ОСОБА_2 . Розписку ОСОБА_2 писав під диктовку, розписка була про невиконання договірних зобов`язань . Про договірні відносини, які були між сторонами їй не відомо.

Ухвалою суду від 28 квітня 2023 року зупинено провадження у справі на час проведення експертизи, матеріали даної справи направлено до Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України для проведення комплексної психолого-почеркознавчої експертизи відповідно до вимог ухвали суду від 23 лютого 2022 року.

06 жовтня 2023 року на виконання вимог ухвали суду від 23 лютого 2022 року з Державної установи «Київський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр» на адресу суду надійшов висновок судових експертів № КСЕ-19/111-23/26200 від 21 вересня 2023 року відносно ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 09 жовтня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в судове засідання.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - ОСОБА_1 та його представники будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, з будь-якими заявами з процесуальних підстав до суду не звертались.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним також у судове засідання не прибув, при цьому подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Суд бере до уваги, що позивач, відповідач та їх представники були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, будь-яких заяв/клопотань про відкладення розгляду справи або з інших процесуальних питань від них не надходило, а також враховуючи строки розгляду справи, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи за відсутністю сторін, які були належним чином повідомленими про день та час судового засідання, на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, допитавши свідків, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується первісний та зустрічний позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити виходячи з наступного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (стаття 13 ЦПК України). Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд установив, що на підставі цивільно-правової угоди № 3 від 16 квітня 2020 року ОСОБА_2 спрівпрацював з ТОВ «ІнжбудКомпані» з питання виконання робіт з перенесення електричних мереж 35 Кв на земельній ділянці, що належить ОК «Ексон-прем`єр Шулявка». Засновником ОК «Ексон-прем`єр Шулявка» є ОСОБА_1 .

Між ТОВ «ІнжбутКомпані» та замовником ТОВ «Вінербуд» було укладено договір підряду № 2001 від 10 лютого 2020 року, предметом якого були роботи з перенесення електричних мереж 35 Кв. засновником ТОВ «Вінербуд» є дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7

ОСОБА_2 звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, зазначив, що внаслідок часткового виконання підрядчиком договору підряду по перенесенню електричних мереж 35 Кв, ОСОБА_1 вважав, що ОСОБА_2 такими діями заподіяв йому збитки, і під фізичним та психологічним тиском змусили написати його розписку про отримання коштів в борг.

Так, суд установив, що згідно розписки від 10 листопада 2020 року ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 15 000,00 дол. США, що на момент передачі коштів було еквівалентно 421 800,00 грн до 10 грудня 2020 року.

У подальшому, ОСОБА_2 26 листопада 2020 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Головним Управлінням Національної поліції у м. Києві, відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 355 КК України внесено до ЄРДР № 0001044.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - роботи відповідні правові висновки».

Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При цьому, за змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 231 ЦК України судом визнається недійсним правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 березня 2019 року у справі № 907/113/18 зазначено, що «статтею 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіяння тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим в кримінальній справі. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов`язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/3809/16 зроблено висновок, що: «у разі вчинення правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року у справі № 229/1523/16-ц зазначено, що «для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам».

Отже, для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При цьому слід звернути увагу на те, що коли укладається договір позики під впливом насильства, відповідно до абз. 2 частини першої статті 1051 ЦК України допускається виключення із правила про недопустимість підтвердження факту вчинення такого правочину свідченнями свідків (частина перша статті 218 ЦК України).

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 у справі № 442/158/18.

У разі вчиненням правочину під впливом насильства формування волі особи, яка вчиняє правочин, відбувається внаслідок втручання стороннього фактора - фізичного чи психічного тиску з боку контрагента або іншої особи з метою спонукання до вчинення тих дій, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно висновку судових експертів № КСЕ-19/111-23/26200 від 21 вересня 2023 року, ОСОБА_2 під час написання розписки від 10 листопада 2020 року перебував в стані стресу та страху. Досліджуваний рукописний текст в розписці від 10 листопада 2020 року виконаний під впливом на процес письма в момент виконання якихось «збиваючих» факторів, скоріш за все внутрішнього характеру, до яких можуть відноситися незвичайний психофізіологічний стан виконавця (стан пригніченості, хвилювання, збудження, втоми тощо). Окрім цього, ОСОБА_2 міг повною мірою усвідомлено приймати рішення з приводу написання розписки від 10 листопада 2020 року та реалізувати його, проте зміст волевиявлення не відповідав власним інтересам підекспертного, мотивація вчинку була спрямована на збереження життя.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів) який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Так, зважаючи на обставини встановлені у справі, надані свідками у судовому засіданні покази, отримані докази, зокрема висновок судових експертів № КСЕ-19/111-23/26200 від 21 вересня 2023 року, суд вважає, що ОСОБА_2 доведено факт застосування до нього фізичного та психологічного тиску з боку ОСОБА_1 під час написання спірної розписки, вчинення позивачем за зустрічним позовом правочину проти своєї справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним та психологічним тиском і вчиненням правочину - розписки, який оспорюється.

А отже, беручи до уваги наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору позики, а саме вчиненої ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів, оскільки надані у судовому засіданні покази свідків, висновки зроблені фахівцями у відповідній галузі доводять, що останній не мав наміру вчиняти оскаржуваний договір, а відтак вважає обґрунтованими зустрічні позовні вимоги та визнає недійсним договір позики від 10 листопада 2020 року, вчинений у формі розписки.

Враховуючи те, що договір позики, у зв`язку з невиконанням умов якого про повернення грошових коштів, за яким ОСОБА_1 і звернувся до суду визнано судом недійсним, підстави для задоволення заявлених за первісним позовом вимог відсутні, а відтак суд відмовляє у їх задоволенні.

Судові витрати відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2 - 13, 76 - 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір позики укладений 10 листопада 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та оформленим у вигляді розписки.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 908,00 грн.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.

Дата складення та підписання повного тексту рішення 08.01.2024 року.