Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/4585/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2023 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Позарецької С.М.

при секретарі Осадчій А.Ю., Щокань В.М.

за участю представника

позивача адвоката Ульянова С.М.

представника відповідача

адвоката Яцюка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, Свої позовні вимоги мотивує тим, що постановою Черкаського апеляційного суду від 25.09.2019 змінено рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.07.2019 в частині стягнення неустойки за порушення зобов`язань згідно із договором позики від 23.11.2016, зменшивши її розмір з 1574669грн. 25коп. до 787334грн. та, відповідно зменшено загальний розмір стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості з 2745767грн. 99коп. до 1958432грн. 74коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Судові рішення набрали законної сили.

23.10.2019 Придніпровським райсудом м. Черкаси видано виконавчий лист, за яким приватним виконавцем Черкаського виконавчого округу Плесюк О.С. відкрито виконавче провадження та розпочате примусове виконання.

З дня набрання законної сили відповідачем не виконані покладені на неї судом зобов`язання та не сплачено позивачу встановлену судом суму грошових коштів.

Отже, позивач вважає, що відповідач повинна відповідати, відповідно до закону за невиконання, покладеного на неї судом зобов`язання та окрім основного боргу повинна сплатити 3% річних, інфляційні втрати за весь час прострочення на користь позивача.

З дня набрання законної сили (25.09.2019) ОСОБА_2 станом на 07.09.2022, починаючи з 26.09.2019, має заборгованість: основна сума складає 1958432грн. 74коп. Отже, 3% річних 173361грн. 47коп., інфляційні втрати 638252грн. 99коп., а разом 811614грн. 46коп., які позивача просить стягнути з відповідача на свою користь.

Ухвалою суду від 23.09.2022 прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13.12.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Відповідачем через представника, подано відзив на позов, за яким просить відмовити у його задоволенні. Не погоджується із розрахунком, який вказаний позивачем; відсутні належні та допустимі докази; нарахування за ст. 625 ЦК не можуть нараховуватися на розмір заборгованості, який визначений судовим рішенням; невірно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав.

Позивачем через представника подано відповідь на відзив, за якою просить позовні вимоги задовольнити повністю. Не погоджується із доводами відзиву і вважає їх безпідставними.

Відповідачем заперечення на відповідь подані не були.

В судове засідання сторони не з`явились, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Про поважність причин неявки не повідомлено.

В судовому засіданні представник позивача просив позовні вимоги задовольнити повністю, враховуючи доводи позову та відповідь на відзив. Крім того, зазначив, що нарахування за ст. 625 ЦК здійснені з 26.09.2019 по 07.09.2022 і саме судове рішення є тим грошовим зобов`язанням, яке відповідач перед позивачем не виконала. 3% річних та інфляційні втрати нараховані на загальний розмір заборгованості, що визначений судовим рішенням у гривні, в т.ч. на основний борг за договором, неустойку та 3% річних. Вважає, що договір позики брати до увагу підстав немає, оскільки є судове рішення, яке не виконане на час розгляду справи.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи відзиву. Вважає, що розмір заборгованості визначено позивачем невірно; ст. 625 ЦК не може нараховуватися на вже нараховану за судовим рішенням ст. 625 ЦК, оскільки має місце подвійне стягнення; ст. 625 ЦК не може нараховуватися під час воєнного ставну; позика отримана у іноземній валюті, а тому інфляційні нараховуватися не можуть.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав:

встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.07.2019 (справа №711/11411/17) стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики 2745767грн. 99коп., з яких: 1145214грн. сума боргу за договором позики, 25884грн. 74коп. 3% річних (ст. 625 ЦК), 1574669грн. 25коп. неустойка (п.6.2 договору). Вирішене питання про судові витрати та зустрічний позов про визнання договору позики недійсним залишено без розгляду.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 25.09.2019 рішення суду першої інстанції змінене: зменшено розмір неустойки за порушення зобов`язань згідно із договором позики від 23.11.2016 і стягнуто не 1574669грн. 25коп., а 787334грн. та, відповідно зменшено загальний розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів з 2745767грн. 99коп. до 1958432грн. 74коп. в решті частині рішення залишене без змін.

Вказані судові рішення набрали законної сили.

23.10.2019 Придніпровським районним судом м. Черкаси позивачу виданий виконавчий лист, який звернутий до примусового виконання і на даний час знаходиться у приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О.С. (відкрите ВП 625468757). Під час розгляду справи встановлено, що стягнень та погашення не було.

Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України). Способи захисту визначені ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Поняття та підстави виникнення права на неустойку визначені ст.ст. 549, 550 ЦК України.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), якою відступлено від правових висновків, зроблених Верховним Судом України у постановах від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України); та від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01.06.2016 у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, в тому числі і за договором страхування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Аналізуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, слід зробити висновок про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей, яке також виникає з рішення суду, яким стягнуто заборгованість з боржника на користь кредитора.

Разом з тим не є грошовим зобов`язанням судове рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України за порушення будь-якого грошового зобов`язання, оскільки в такому випадку таке рішення носить не зобов`язальний характер щодо сплати грошового зобов`язання боржника перед кредитором, а виконує роль санкції за прострочення боржником грошового зобов`язання, які являють собою міру цивільно-правової відповідальності, що застосовується до всіх грошових зобов`язань у розмірі 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку про те, що стягнення відповідальності, передбаченої статті 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання у зв`язку з невиконанням судового рішення, яким вже стягнуто відповідальність, передбачену статтею 625 ЦК України, за порушення грошового зобов`язання, не ґрунтується на нормах чинного законодавства та свідчить про недобросовісну поведінку кредитора.

При постановленні судового рішення по даній цивільній справі судом також враховувалися висновки, які викладені у постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі №757/42885/19.

Крім того, за правовими позиціями Верховного Суду (постанова ВП ВС від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц), стягнення відсотків річних та інфляційних витрат, передбачених ст. 625 ЦК України, можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов до висновку, що відповідачем не виконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло за договором позики від 23.11.2016 як станом на 07.09.2022, тобто на час звернення до суду з цим позовом, так і на час розгляду справи. Крім того, встановлено, що судові рішення від 18.07.2019 та від 25.09.2019 є такими, що набрали законної сили. При цьому, за рішеннями судів: основний борг за договором позики складає 1145214грн. 00коп., неустойка 787334грн. 00коп., яка визначена до стягнення також на підставі умов договору.

Отже, на думку суду, саме на розмір заборгованості 1932548грн. 00коп. (1145214 + 787334) за період з 26.09.2019 (наступний день після дати набрання судовими рішеннями законної сили) по 23.02.2022 може бути здійснено нарахування за ст. 625 ЦК України. При цьому, кількість прострочених днів становить 882. Відповідно до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають: 3% річних - 139937грн. 66коп. та інфляційні втрати 378656грн. 23коп., а всього 518593грн. 89коп.

В іншій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки на нараховані за ст. 625 ЦК України кошти 25884грн. 74коп. і, які стягнуті із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за рішенням суду, - в даному випадку нарахування за ст. 625 ЦК України нараховуватися не можуть, в іншому випадку це свідчить про недобросовісність кредитора.

Крім того, не підлягають до задоволення позовні вимоги і в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 24.02.2022 по 07.09.2022, оскільки відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Також у цьому є пункті зазначено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Слід зазначити, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який діє і на час вирішення спору між сторонами, враховуючи послідуючі Укази Президента.

Отже, дослідивши всі докази по справі, враховуючи позицію сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. На думку суду, доводи сторони відповідача про повне невизнання позовних вимог, є безпідставними. Так, слід зазначити, що в даному випадку позивачем розмір заборгованості визначено саме у національній валюті гривня, а не в іноземній валюті, а тому нарахування за ст. 625 ЦК можливе. Крім того, відповідачем не підтверджені належними та допустимими доказами обставини про наявність вини позивача (кредитора) щодо відмови виконати обов`язки по договору позики, тобто отримати грошові кошти, які він (відповідач) повинен був сплатити кредитору. Відсутні докази про здійснення відповідачем виплат на виконання судового рішення, за яким судом виданий виконавчий лист і за яким відкрите виконавче провадження. Також, як на думку суду, позивачем обрано вірний спосіб захисту його порушених прав, що відповідає ст. 16 ЦК України. При цьому, твердження сторони позивача про те, що судове рішення грошовим зобов`язанням, суд вважає помилковими.

Враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, а також встановлені обставини про те, що позивач є особою з інвалідністю 2 групи довічно, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_1 , а відповідач є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується даними судового рішення від 18.07.2019, - тому судові витрати у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному КМУ. Про інші судові витрати, які б були пронесені сторонами, суду повідомлено не було.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-84, 141, 259, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , код НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , код НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) інфляційні втрати у розмірі 378656грн. 23коп. та 3% річних у розмірі 139937грн. 66коп., а всього 518593грн. 89коп.

В іншій частині позову відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору компенсувати за рахунок Державного бюджету України у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 06.03.2023.

Головуючий: С. М. Позарецька