Постанова

Іменем України

01 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 131/1488/20

провадження № 61-7755св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Авангард»,

відповідачі: ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області у складі судді Кривенка Д. Т. від 07 квітня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду у складі колегії суддів:

Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., від 14 липня 2022 року.

Зміст заявлених позовних вимог

У грудні 2020 року СТОВ «Авангард» звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_1 , ТОВ «Городок Агроплюс» про визнання правочину недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 березня 2012 року між

СТОВ «Авангард» та ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі, об`єктом якого є належна ОСОБА_1 земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 1,7356 га, з кадастровим номером :03:000:0390, який зареєстрований в Іллінецькому відділі Держкомзему, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди було вчинено запис від 28 серпня 2012 року за № 07898. Строк дії договору - 10 років.

Позивач вказував, що у жовтні 2020 року він дізнався, що між відповідачами укладено договір оренди від 21 вересня 2020 року та за ТОВ «Городок Агроплюс» 24 вересня 2020 року зареєстровано право оренди цієї ж земельної ділянки. СТОВ «Авангард» вважає зазначений договір таким, що не відповідає вимогам закону, оскільки він укладений до закінчення строку дії раніше укладеного сторонами договору від 26 березня 2012 року.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 21 вересня 2020 року, який укладено між відповідачами щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 1,7356 га (кадастровий номер: :03:000:0390), що розташована на території Городоцької сільської ради.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року позовні вимоги СТОВ «Авангард» задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 21 вересня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Городок Агроплюс», щодо земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею

1,7356 га (кадастровий номер::03:000:0390), що розташована на території Городоцької сільської ради Іллінецького району Вінницької області. Вирішено питання про розподіл витрат по сплаті судового і витрат на правничу допомогу - в розмірі 5 000 грн, тобто з кожного з відповідачів стягнуто по 2 500 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки від 26 березня 2012 року був укладений та зареєстрований згідно з вимогами норм чинного на той час законодавства. Під час дії договору оренди, укладеного з позивачем,

ОСОБА_1 уклав інший договір оренди на цю ж земельну ділянку з відповідачем ТОВ «Городок Агроплюс», за яким зареєстровано право оренди.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року апеляційну скаргу ТОВ «Городок Агроплюс» залишено без задоволення, а рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 квітня

2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення права СТОВ «Авангард» на оренду земельної ділянки та наявність підстав для визнання оспорюваного договору оренди, укладеного 24 вересня 2020 року між

ОСОБА_1 та ТОВ «Городок Агроплюс», недійсним, оскільки на момент підписання 21 вересня 2020 року оспорюваного договору оренди та реєстрації права оренди земельної ділянки, належної ОСОБА_1 ,

за ТОВ «Городок Агроплюс» був чинним інший договір оренди цього ж об`єкту, укладений ОСОБА_1 зі СТОВ «Авангард» 26 березня 2012 року, який був зареєстрований 28 серпня 2012 року у відділі Держкомзему в Іллінецькому районі Вінницької області.

Узагальнені доводи касаційної скарги

12 серпня 2022 року ТОВ «Городок Агроплюс» через систему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Липовецького районного суду Вінницької області

від 07 квітня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду

від 14 липня 2022 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16,

від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 23 жовтня 2019 року

у справі № 922/3537/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц,

у постановіВерховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19,

у постановахВерховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі

№ 910/23210/17, від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18,

від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19, від 11 червня 2020 року

у справі № 821/227/17, від 23 листопада 2020 рокуу справі № 638/7748/18, від 03 лютого 2021 рокуу справі № 554/2586/16-ц, від20 липня 2021 року

у справі № 922/2604/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).

Заявник стверджує, що при вирішенні спору суди неправильно встановили факт укладення між СТОВ «Авангард» та ОСОБА_1 договору оренди від 26 березня 2012 року, який був зареєстрований в Ілінецькому ДЗК, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди було вчинено запис від 28 серпня 2012 року за № 07898. Суди під час прийняття оскаржуваних судових рішень досліджували лише копію договору оренди землі, укладеного між СТОВ «Авангард» та ОСОБА_1 . Інших доказів у цій справі використано не було. При цьому судами залишено поза увагою, що відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими правами на час державної реєстрації речових прав відкидало будь-які сумніви ТОВ «Городок Агроплюс» щодо наявності на земельну ділянку інших речових прав, в тому числі і прав позивача. Звертає увагу, що договір оренди земельної ділянки є вчиненим з моменту державної реєстрації права оренди.

Заявник зазначає, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто на користь позивача витрати на правничу допомогу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі № 131/1488/20.

19 січня 2023 року на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 131/1488/20 розподіллено судді-доповідачеві.

Ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 784359, що водночас підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку.

26 березня 2012 року між ОСОБА_1 та СТОВ «Авангард» було укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з яким ОСОБА_1 передав, а позивач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 1,7356 га, з кадастровим номером :03:000:0390. Сторонами було погоджено істотні умови договору й серед іншого визначено: строк договору 10 років (пункт 8 договору); розмір орендної плати і термін її внесення позивачем (пункти 9, 11 договору); права та обов`язки сторін (пункти 28-31 договору); умови припинення дії договору (пункти 34-38 договору).

28 серпня 2012 року зазначений договір зареєстрований відділом Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області за № 07898.

Сторонами було підписано акт приймання-передачі об`єкта оренди та акт визначення меж земельної ділянки в натурі.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 05 жовтня 2020 року за відповідачем ТОВ «Городок Агроплюс» 24 вересня 2020 року зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0390 на підставі договору оренди землі від 21 вересня 2020 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним правилом, передбаченим статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі».

На час підписання ОСОБА_1 із позивачем договору оренди землі та його державної реєстрації частина четверта статті 124 Земельного кодексу України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. При цьому у статті 125 ЗК України було визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Крім того, частиною п`ятою статті 126 ЗК України було передбачено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (частина четверта статті 124 ЗК України у редакції, чинній на час).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 Закону).

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Проведення державної реєстрації договору оренди землі було передбачено і статтею 20 Закону України «Про оренду землі».

Державна реєстрація договору оренди землі здійснювалася з метою забезпечення публічної достовірності права оренди земельної ділянки.

У пункті 40 договору оренди землі від 26 березня 2012 року сторони погодили, що він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

З 01 січня 2013 року набрали чинності зміни, внесені Законом України від 11 лютого 2010 року № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими з тексту статей 182, 640, 657, 732, 745 ЦК України виключено посилання щодо державної реєстрації правочинів, а із Закону України «Про оренду землі» були виключені статті 18 та 20 про обов`язковість державної реєстрації договорів оренди землі, а тому після 01 січня 2013 року договори оренди землі не підлягали державній реєстрації, а державній реєстрації підлягало право оренди земельної ділянки.

Тобто вказаним Законом України передбачено виключно державну реєстрацію права, а не державну реєстрацію правочинів, яка діяла у цій сфері до 01 січня 2013 року.

Суди встановили, що договір оренди землі був укладений між ОСОБА_1 та СТОВ «Авангард» 26 березня 2012 року та 28 серпня 2012 року зареєстрований відділом Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області за № 07898. Отже цей договір набрав чинності 28 серпня 2012 року і діяв до 28 серпня 2022 року.

Також суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що на час підписання 21 вересня 2020 року оспореного договору оренди землі та реєстрації права оренди земельної ділянки за ТОВ «Городок Агроплюс» був чинним договір оренди цього ж об`єкта, укладений ОСОБА_1 із позивачем 26 березня 2012 року і зареєстрований 28 серпня 2012 року відділом Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області за № 07898.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Орендодавець зобов`язаний не вчиняти дій, які би перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою (абзац третій частини другої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхомвизнання угоди недійсною (пункт «в» частини третьої статті 152 ЗК України).

У відповідності до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки внаслідок укладення оспореного договору оренди

ТОВ «Городок Агроплюс» набуло право оренди земельної ділянки, що стало перешкодою для позивача у реалізації його права оренди щодо тієї самої земельної ділянки, яке виникло у 2012 році.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (провадження № 14-442цс19).

Відповідачі не спростували факт укладення та набрання чинності договором оренди землі, що був укладений між СТОВ «Авангард» та ОСОБА_1 26 березня 2012 року і зареєстрований 28 серпня 2012 року відділом Держкомзему у Іллінецькому районі Вінницької області за № 07898. Всупереч зазначеним вище вимогам земельного законодавства між відповідачами 21 вересня 2020 року було укладено оспорений договір оренди, на підставі якого за ТОВ «Городок Агроплюс» було 24 вересня 2020 року зареєстровано право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0390.

Такі дії ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, з повторної передачі у 2020 році земельної ділянки в оренду іншій особі, за наявності чинного раніше укладеного у 2012 році договору оренди землі, не відповідають принципу добросовісності, передбаченому пунктом 6 статті 3 ЦК України.

Суди дійшли цілком обґрунтованого висновку про те, що оспорений договір підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений до закінчення строку дії раніше укладеного сторонами договору від 26 березня 2012 року, що призвело до державної реєстрації права оренди ТОВ «Городок Агроплюс» щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, що безумовно порушило права СТОВ «Авангард».

Щодо вирішення судом першої інстанції питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід зазначити наступне.

01 листопад 2020 року між СТОВ «Авангард» та адвокатом Щавінським К. С. було укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до пункту 1.2 якого адвокат надає клієнтові консультації і роз`яснення з правових питань, правового супроводу захисту інтересів, а також складання адвокатських запитів, заяв, скарг, заперечень, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також сприяння їх поновленню в разі їх порушення.

Пунктом 4.1 цього договору встановлена вартість послуг адвоката, зокрема за: надання усних консультацій - 600 грн за консультацію; підготовку адвокатських запитів, звернень, процесуальних документів - 600 грн

за 1 годину роботи; вивчення документів, які стосуються справи - 600 грн за 1 годину роботи.

Згідно з актом про надання правничої допомоги від 23 грудня 2020 року адвокат надав клієнту правову допомогу, а клієнт прийняв надані послуги, а саме: первинна усна консультація - 600 грн; збір доказів та вивчення документів, які стосуються справи (4 год. 20 хв), - 2 600 грн; підготовка позову (3 год) - 1 800 грн.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», положення якої знайшли свій розвиток у статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року (зі змінами, затвердженими З`їздом адвокатів України 15 лютого 2019 року), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Подібна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 910/7310/20.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що надані СТОВ «Авангард» адвокатом Щавінським К. С. послуги з правничої допомоги відповідають предмету договору від 01 листопада 2020 року, а обсяг і вартість цих послуг є обґрунтованими та співмірними.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доводам апеляційної скарги, належним чином обґрунтував висновок щодо співмірності суми стягнутих судових витрат на правничу допомогу зі складністю цієї справи та наданим адвокатам обсягом послуг у суді першої інстанції.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції з урахуванням обставин цієї справи не суперечать висновкам Верховного Суду, на які заявник посилався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, врахувавши обставини цієї справи. Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Городок Агроплюс» залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара
С. Ф. Хопта

В. В. Шипович