печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Сестро-Животовській А.В.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Голєвої О.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду (упущену вигоду у розмірі 13% річних на суму 2 100,00 грн. за період часу з 13.05.2021 року по 29.11.2022 року) у розмірі 423,34 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.12.2020 року у справі № 761/14537/15-ц, стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 100,00 грн. 12.01.2021 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/14537/15-ц з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року, з яким позивач звернувся до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Зазначає, що повідомленням Старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О.В. від 18.01.2021 року виконавчий лист № 761/14537/15-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 12.01.2021 року, було повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». У подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.03.2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.07.2021 року у справі № 761/1453715-ц, визнано протиправними та скасовано рішення державного виконавця 18.01.2021 року у формі повідомлення про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12.01.2021 року та зобов`язано орган державної виконавчої служби прийняти до виконання виконавчий лист, відкрити виконавче провадження та вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення. Вказує, що постановою Старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О.В. від 09.04.2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом № 761/14537/15-ц, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 12.01.2021 року з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року у справі № 761/14537/15-ц. Так, з метою виконання зазначеного виконавчого документа, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, державним виконавцем було направлено відповідну платіжну вимогу на примусове списання коштів № від 28.04.2021 року до НБУ (як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки неплатоспроможного банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»). Проте НБУ листом від 12.05.2021 року за вих. № 55-0007/40817 повернув зазначену платіжну вимогу без виконання, посилаючись на положення п. 10 глави 1 розділу VІ Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 16.08.2006 року № 320. На думку позивача, відповідач у порушення вимог п. 15 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про національний банк України» відмовив державному виконавцю у безспірному списанні коштів з рахунку неплатоспроможного банку на примусове виконання судового рішення, чим заподіяв позивачу, як стягувачу за цим судовим рішенням, майнової та немайнової шкоди. Крім того, 25.11.2022 року виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з виконанням судового рішення у повному обсязі згідно з виконавчим документом про, що державним виконавцем винесено відповідну постанову, а 29.11.2022 року на рахунок позивача надійшли грошові кошти за вказаним виконавчим провадженням. За таких обставин, ухвалене на його користь нього судове рішення у цивільній справі № 761/14537/15-ц, яке набрало законної сили, залишалось не виконаним 566 днів, оскільки відповідач всупереч перешкодив виконанню цього рішення та відмовився вчинити передбачені законом дії, спрямовані на виконання цього судового рішення органом ДВС. Отже, у випадку не порушення відповідачем права позивача, останній отримав би процентний прибуток у розмірі 13% річних на суму 2 100,00 грн. з дня, наступного за днем 12.05.2021 року до дня фактичного виконання 29.11.2022 року, у зв`язку з чим стягненню з відповідача на користь позивача підлягає упущена вигода у розмірі 423,34 грн. Крім того, виходячи з характеру порушеного права та обсягу, глибини і тривалості завданих душевних страждань, приниження авторитету держави та довіри до її спроможності до належного урядування, з урахуванням загальних засад цивільного права, позивач вважає розумним та справедливим розміром стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 19.11.2021 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.11.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01.08.2022 року продовжено строк залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 та надано позивачу строк для усунення недоліків.

30.01.2023 року позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2023 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, підготовче засідання у справі призначено на 25.04.2023 року.

27.02.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшло клопотання про залишення відзиву НБУ на позовну заяву без розгляду.

27.02.2023 року з використанням системи «Електронний суд» на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив НБУ, в якій позивач заперечив проти відзиву на позовну заяву, зазначивши, що доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими. Вказує, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не регулює правовідносин, які виникають між НБУ та державними, приватними виконавцями або органами державної виконавчої служби, і так само не регулює відносин між Національним банком України та особами, які виступають стягувачами у виконавчих провадженнях, боржниками в яких є клієнти НБУ. Відносини, пов`язані з примусовим виконанням судових рішень, а також відносини, пов`язані з виконанням платіжних документів про безспірне списання коштів вказаним законом не регулюються, тому посилання у відзиві на норми цього закону як на підставу відмови виконати законне розпорядження державного виконавця є безпідставними. Вважає, що фактичне перешкоджання виконанню судового рішення шляхом невиконання вимог державного виконавця щодо безспірного списання коштів є протиправним в силу норм прямої дії та найвищої юридичної сили ст. 129-1 Конституції України. Крім того, позивачем подано розрахунок позовної вимоги про стягнення майнової шкоди (упущеної вигоди).

03.03.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника НБУ надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечував, оскільки НБУ на підставі вимог ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 2.18 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (далі - Інструкція) було правомірно та в установленому порядку було повернуто державному виконавцю без виконання платіжне доручення № від 28.04.2021 року. Зазначав, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності і можуть використовуватися гарантування вкладів фізичних осіб виключно для цілей, визначених цією статтею Закону. Кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. На майно, у тому числі кошти, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову. Тобто відповідно до ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та п. 2.18 Інструкції, кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягають вилученню і можуть бути використані виключно для цілей визначених цим Законом, про що робиться відповідний напис. Зазначав, що позивач не довів наявності шкоди, протиправності поведінки відповідача та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною шкодою та не надав належних доказів на підтвердження відшкодування моральної шкоди та обґрунтування її розміру.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25.04.2023 року приєднано до матеріалів справи відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, та у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 20.06.2023 року.

20.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про проведення підготовчого засідання, призначеного на 20.06.2023 року, без фіксування технічними засобами.

20.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - Голєвої О.Я. надійшла заява про проведення підготовчого засідання, призначеного на 20.06.2023 року, без фіксування технічними засобами, в якій остання зазначила, що не заперечує проти закриття підготовчого засідання.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2023 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 16.10.2023 року.

В судове засідання 16.10.2023 року з`явились позивач та представник відповідача.

В судовому засіданні 16.10.2023 року позивач підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 16.10.2023 року щодо задоволення позову заперечувала з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що 12.01.2021 року Шевченківським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 761/14537/15-ц на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року у справі № 761/14537/15-ц про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 100,00 грн. (а. с. 49 - 50).

Повідомленням Старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О.В. від 18.01.2021 року виконавчий лист № 761/14537/15-ц, виданий Шевченківським районним судом м. Києва 12.01.2021 року, було повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.03.2021 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.07.2021 року у справі № 761/1453715-ц, визнано протиправними та скасовано рішення державного виконавця 18.01.2021 року у формі повідомлення про повернення без прийняття до виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12.01.2021 року та зобов`язано орган державної виконавчої служби прийняти до виконання виконавчий лист, відкрити виконавче провадження та вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі та інші дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання судового рішення.

Постановою Старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шеремета О.В. від 09.04.2021 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 за виконавчим листом № 761/14537/15-ц, виданим Шевченківським районним судом м. Києва 12.01.2021 року з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2020 року у справі № 761/14537/15-ц (а. с. 51 - 52).

З метою виконання зазначеного виконавчого документа, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, державним виконавцем було направлено відповідну платіжну вимогу на примусове списання коштів № НОМЕР_2-32 від 28.04.2021 року до НБУ (як банку, який згідно із законом обслуговує банківські рахунки неплатоспроможного банку ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»).

НБУ листом від 12.05.2021 року за вих. № 55-0007/40817 повернув зазначену платіжну вимогу без виконання, посилаючись на положення п. 10 глави 1 розділу VІ Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 16.08.2006 року № 320 (а. с. 53 - 54).

Статтею 3 Конституції України передбачено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

В силу положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Як визначено у ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Основною функцією Національного банку України, згідно ст. 6 Закону України «Про Національний банк України», є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій, передбачених ст. 7 Закону України «Про Національний банк України», є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про Національний банк України», головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк на підставі п. 16 ст. 42 Закону України «Про Національний банк України» веде рахунки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Відносини, що виникають у зв`язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків тощо.

Саме задля досягнення поставленої мети та запобігання можливим зловживанням цим Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Законом України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» чітко встановлено порядок дій усіх учасників суспільних правовідносин у разі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Так, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та у межах повноважень, передбачених цим Законом та / або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та / або ліквідації банку.

У статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наведено виключний перелік напрямків використання коштів Фонду, а саме: 1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону; 2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 2-1) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею); 2-2) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; 3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; 4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; 7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду; 8) формування статутного капіталу перехідного банку; 10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом; 11) здійснення перерахувань до Державного бюджету України за рішенням виконавчої дирекції Фонду відповідно до цього Закону. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для передбачених частиною другою статті 20 цього Закону цілей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності. Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню. На майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

Тобто, приписи ст. ст. 2, 4, 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» наділяють Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спеціальним статусом, який передбачає законодавчо встановлену заборону (мораторій) щодо звернення стягнення на майно (кошти), будь-якого їх вилучення, накладення арешту чи іншого обтяження.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 7 частини другої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов`язок державного виконавця під час примусового виконання виконавчого документу накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника під час здійснення примусового виконання виконавчих документів.

Частиною третьою ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що не підлягають арешту у порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Органи державної влади та Національний банк не мають права втручатися в діяльність Фонду щодо реалізації законодавчо закріплених за ним функцій і повноважень. Взаємодія Фонду з Національним банком та органами державної влади здійснюється в межах, визначених цим Законом, іншими актами законодавства ( ч. 7 ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Постановою Правління Національного банку України затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті від 21.01.2004 року № 22 (далі - Інструкція).

Згідно п. 2.18 Інструкції, у разі відмови виконати платіжну вимогу, оформлену стягувачем, обтяжувачем або отримувачем (у випадку договірного списання коштів), банк у день її надходження має зробити на її зворотному боці напис про причину повернення документа без виконання (з обов`язковим посиланням на статтю закону України, відповідно до якої платіжна вимога не може бути виконана, та/або главу/пункт нормативно-правового акта Національного банку, який порушено), зазначити дату повернення (це засвідчується підписами відповідального виконавця і працівника, на якого покладено функції контролера, та відбитком штампа банку) і не пізніше наступного робочого дня надіслати цю платіжну вимогу в орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів чи банк, від якого вона надійшла.

За таких обставин, суд вважає, що Національний банк України правомірно та в установленому порядку повернув державному виконавцю без виконання платіжну вимогу № НОМЕР_2-32 від 28.04.2021 року, про що зроблено відповідний напис.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача упущеної вигоди, у зв`язку з тим, що ухвалене на користь позивача судове рішення у цивільній справі № 761/14537/15-ц, яке набрало законної сили, залишалось не виконаним 566 днів, суд зазначає наступне.

Частиною 1, 2 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вини.

У постанові Верховного Суду від 17.01.2023 року у справі № 910/2488/21 зазначено, що обов`язок доведення наявності порушення з боку відповідача покладено чинним законодавством України на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками. При цьому позивач повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов`язання було виконано боржником належним чином, тобто довести ту обставину, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу та що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення, як зазначено

Так, у заяві про прийняття виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження, з якою ОСОБА_1 звернувся до органу ДВС, та зазначив свій рахунок в АТ «Альфа-Банк» № НОМЕР_3. Згідно п.п. 5, 6 угоди від 06.11.2015 № TDRC000013711, укладеної між позивачем та АТ «Альфа-Банк», за рахунком № НОМЕР_3 банк щомісячно нараховує та виплачує відсотки на залишок за цим рахунком за ставкою 13% річних.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що якби банк виконав платіжну вимогу державного виконавця, а не повернув її без виконання 12.05.2021 року, то з цього моменту почалось би нарахування та виплата процентів за угодою, укладеною між позивачем та АТ «Альфа-Банк». Отже, якби відповідач не порушив права позивача, то він отримав би процентний прибуток у розмірі 13% річних на суму 2 100,00 грн. з дня, наступного за днем 12.05.2021 року до дня фактичного виконання рішення суду - 29.11.2022 року, а саме за 566 днів.

Проте, суд зазначає, що угода від 06.11.2015 року № TDRC000013711 не стосується саме тих коштів, що підлягали стягненню на користь позивача.

Крім того, зазначені кошти не були на рахунку позивача, їх не стосувалися умови угоди і НБУ зазначені кошти не списувалися. Отже, не можна уважати, що позивач упустив вигоду від вкладення 2 100,00 грн. на рахунок № НОМЕР_3. Позивачем не надано доказів того, що угода від 06.11.2015 року № TDRC000013711 передбачає, що протягом дії цієї угоди допускається часткове повернення вкладу грошових коштів з суми вкладу. Перерахування коштів на зазначений рахунок не виключає їх повернення позивачу у той же день.

Частиною першою ст. 1058 ЦК України визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Аналізуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення збитків (упущеної вигоди) у розмірі 423,34 грн. є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн., суд зазначає наступне.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, тобто така шкода відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173 1174 ЦК України).

Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року у справі № 621/2805/15-ц (провадження № 61-513св17), від 05.04.2018 року у справі № 456/525/17 (провадження № 61-11108св18), від 06.06.2018 року у справі № 461/5458/16-ц (провадження № 61-28011св18), від 02.04.2018 року у справі № 757/45832/16-ц (провадження № 61-5304св18) тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як визначено у ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Разом з тим, згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У виконавчому провадженні на державного виконавця покладено обов`язки та права вимагати виконання приписів виконавчих документів, накладання штрафних санкцій, визначення протиправності дій або бездіяльності винної особи. Проте, доказів застосування державним виконавцем таких санкцій, а також, доказів того, що державним виконавцем встановлено протиправність дій НБУ матеріали справи не містять.

Відтак, позивач звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт заподіяння шкоди та надати докази встановлення такого порушення, що спричинило шкоду останньому та причинно-наслідковий зв`язок.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідача.

Доводи позивача про те, що рішення суду не виконувалося не з вини боржника, а з вини НБУ, який повернув платіжні доручення виконавця є необґрунтованим припущенням, оскільки судом встановлено відсутність в діях відповідача протиправної поведінки, з огляду на зміст ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також відсутність прямого причинного зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою, внаслідок не виконанням рішення суду боржником.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Разом з тим, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», а відповідачем не було надано суду доказів, які б підтверджували оплату інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 19, 55 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. ст. 1, 2, 42 Закону України «Про Національний банк України», ст. ст. 1, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-82, 84, 133-141, 259, 263-265, 273, 351, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Національний банк України, вул. Інститутська, буд. 9, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 0032106.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 30.10.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко