Справа № 501/2736/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , голова виробничого кооперативу «Житлово-Будівельний кооператив «Баварія» Сердюка Олександра Анатолійовича про визнання дійсними договорів купівлі-продажу та позовну заяву третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

17.08.2020 року ОСОБА_1 до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 визнання дійсними договорів купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 05.01.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу часток квартир, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А. за реєстровими номерами 61 та 64. Предметом вказаних договорів був продаж ОСОБА_1 за плату ОСОБА_5 частини двох квартир в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачу стало відомо, що відповідачем вчиняються дії з оспорювання та скасування його права власності на квартири. Позивач вважає, що його порушене право має бути визначено в судовому порядку з огляду на його оспорення відповідачем.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03.09.2020 матеріали позовної заяви про визнання дійсними договорів купівлі-продажу передано до Овідіопольського районного суду Одеської області для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

26.01.2021 до канцелярії суду надійшла уточнена позовна заява (зміна предмету позову) ОСОБА_1 , згідно якої позивач змінив позовні вимоги на визнання за ним права власності на частину квартир за номером АДРЕСА_2 . Заява про зміну предмету позову прийнята судом до розгляду.

16.02.2021 до канцелярії суду надійшла позовна заява третьої особи ОСОБА_5 про визнання права власності на квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 .

У судове засідання, призначене на 27.02.2023 о 14:00 год. з`явились позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 . Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, подав адресовану суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи ВК «ЖБК «Баварія» у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлявся належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

05.01.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 були укладені договори купівлі-продажу часток квартир, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А. за реєстровими номерами 61 та 64.

Предметом вказаних договорів є продаж ОСОБА_1 за плату ОСОБА_5 частини квартир в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

14.08.2020 позивачу стало відомо, що в Офісі протидії рейдерству відбудеться засідання Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції на 09 год. 00 хв. 18 серпня 2020 року з розгляду скарги ОСОБА_4 від 31.03.2020, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 08.04.2020 за № 10463-33-20. Позивачу стало відомо, що відповідачем оспорюється його право власності на квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами розгляду скарги ОСОБА_4 було складено висновок Колегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 18.08.2020 про часткове задоволення скарги скаржника ОСОБА_4 , згідно якого рекомендовано Міністру юстиції України скасувати проведені державні реєстрації права власності стосовно фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , юридичних осіб ТОВ «Альтана К», «Компанія Альфа-Сервіс», «Конверсія +», «Спрінт А», ВК «ЖБК «Баварія».

Щодо посвідчених 05.01.2018 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. договорів купівлі-продажу квартир Колегія Мінюсту не виявила порушень законодавства.

26.10.2020 Наказом Міністерства юстиції України № 3785/5 скаргу ОСОБА_4 від 31.03.2020 задоволено частково, скасовані рішення державних реєстраторів, у задоволенні інших вимог відмовлено, виконання пункту 2 наказу покладено на Офіс протидії рейдерству.

24.11.2020 наказ направлений до відома ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , юридичних осіб ТОВ «Альтана К», «Компанія Альфа-Сервіс», «Конверсія +», «Спрінт А», ВК «ЖБК «Баварія», державних реєстраторів.

Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд, вважає, що позови ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_5 підлягають задоволенню судом.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку, у тому числі на нерухоме майно, є наявність підтвердженого належними доказами права власності позивача щодо нерухомого майна, а також підтверджений належним доказами факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт і чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному позивачем.

У силу статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власності та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як було встановлено судом, 05.01.2018 між ОСОБА_1 , діючим у ролі Продавця, та ОСОБА_5 , діючим у ролі Покупця, були укладені договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А. за реєстровими номерами 61 та 64, за якими Продавець передав у власність шляхом продажу Покупцю частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , а Покупець сплатив її вартість за ціною та умовами, встановленими цим договором, за придбання частки покупцем було сплачено 38 024,00 гривень; та частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , а Покупець сплатив її вартість за ціною та умовами, встановленими цим договором, за придбання частки покупцем було сплачено 24 798,50 гривень.

Державна реєстрація цих договорів та реєстрація права власності була проведена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А. у той же день, що підтверджується відповідними виттями з Державного реєстру речових прав за номерами 11051313 та 110051080.

Надані сторонами по справі інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав свідчать про відсутність зареєстрованих обтяжень відносно предметів продажу.

В дослідженому у судовому засіданні висновкуКолегії Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 18.08.2020 зазначено, що: 4.Приватний нотаріус Черидиченко Г.А. у результаті вчинення нотаріальних дій прийняла оскаржувані рішення та зареєструвала перехід права власності на об`єкти нерухомого майна до третьої особи відповідно до законодавства, оскільки державна реєстрація проведена на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу …18. Оскаржувані рішення прийняті приватним нотаріусом Черидиченко Г.А. у результаті вчинення нотаріальних дій щодо посвідчення укладених в установленому законом порядку договорів купівлі-продажу, предметом яких є об`єкти нерухомого майна.19. Отже, вказані оскаржувані рішення прийняті приватним нотаріусом Черидиченко Г.А. відповідно до законодавства, оскільки державна реєстрація прав на об`єкти нерухомого майна проведена на підставі укладених в установленому законом порядку договорів, які відповідно до законодавства підтверджують виникнення таких прав.

Наказом Міністерства юстиції України № 3785/5 від 26.10.2020 з цих підстав відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні інших вимог, що стосувались оскарження реєстраційних дій вчинених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А.

24.11.2020 наказ направлений до відома ОСОБА_4 . Доказів оскарження ОСОБА_4 наказу Міністерства юстиції України № 3785/5 від 26.10.2020 в частині відмови йому у скасуванні реєстраційних дій вчинених приватним нотаріусом в результаті посвідчення правочинів купівлі-продажу часток квартир, матеріали справи не містять.

З наведених вище обставин суд не може погодитись з доводами відповідача про наявність порушення закону при укладенні позивачем та третьою особою договорів купівлі-продажу часток квартир та посвідчення їх приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередніченко Г.А.

Що ж стосується заперечень відповідача стосовно ціни вчиненого продажу часток квартир, то судом зазначається, що згідно приписів цивільного законодавства сторони вільні у встановлені умов договору. Договір купівлі-продажу вчиняється сторонами за договірною ціною, яка не може бути меншою за оціночну вартість визначену суб`єктом оціночної діяльності. В договорі купівлі-продажу зазначено, що вартість об`єкта оцінки визначена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Атлант-Укргруп». Вказане свідчить про відсутність порушення закону при визначенні сторонами ціни проваджу частки квартир.

Щодо наданого відповідачем першого та останнього аркушуз договору інвестування укладеного між ним та ВК «ЖБК «БАВАРІЯ» судом зазначається наступне.

З наведеного витягуіз договоруінвестування вбачається дата його укладення - 04.11.2010. Однак згідно матеріалів справи на вказану дату забудовником була фізична особа ОСОБА_7 , про що свідчать дозволи на виконання будівельних робіт видані Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю № 169 від 22 травня 2008 року та № 128 від 13 лютого 2009 року. Наведена особа зазначена як власником, так і іпотекодавцем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищезазначене за переконанням суду унеможливлювало укладення договору інвестування між третьою особою ВК «ЖБК «Баварія» та відповідачем ОСОБА_4 станом на дату його підписання.

Не відповідає критеріям належного та допустимого доказу і копія наданої відповідачем квитанції № 26 від 12.01.2011, адже з неї вбачається, що платником є інша аніж відповідач особа ОСОБА_8 .

Не можуть бути прийняті судом до уваги і доводи третьої особи Виробничого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Баварія» про передання земельної ділянки під забудову, згідно заяви власника.

Згідно пункту 3 частини 3 статті 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки.

Доказів наявності згоди іпотекодержателя на передання іпотекодавцем земельної ділянки під забудову, матеріали справи не містять. З огляду на приписи ч. 2 ст. 215 та ч. 1 ст. 216 ЦК України заява іпотекодавця до ВК «ЖБК «Баварія» без наявності згоди іпотекодержателя, не створює юридичних наслідків відносно предмету іпотеки.

Згідно зі статтею 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для цілей визначення наявності в особи права володіння нерухомим майном застосовується принцип реєстраційного підтвердження володіння, який полягає в тому, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі повноваження власника, визначені в частині 1 статті 317 ЦК України, у тому числі й право володіння.

Верховний Суд дійшов висновку, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Близький за змістом правовий висновок неодноразово сформульований Верховним Судом, зокрема в постановах від 27.06.2018 у справі № 921/403/17-г/6, від 08.08.2019 у справі № 909/472/18, від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19.

З інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав, судом встановлено, що наказ Мінюсту № 3785/5 від 26.10.2020 за скаргою ОСОБА_4 до теперішнього часу не виконано, в результаті чого створена правова невизначеність стосовно наявного та зареєстрованого права власності на квартири.

Захист права власності врегульований главою 29 Цивільного кодексу України. Зокрема, відповідно до статті 392 цього Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд вважає, що в даному випадку між позивачами та відповідачем існує не вирішений у встановленому порядку (зокрема із застосуванням визначеного ЦК України механізму визнання права власності) спір про право власності на об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України, суд зауважує, що за змістом зазначеної статті судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача таке право, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Аналогічний висновок із застосування норми права викладений Верховним Судом неодноразово зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 згідно якої, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

За наведених обставин, суд приходить до висновку про відповідність способу захисту обраного позивачем та третьою особою з самостійними вимогами на предмет спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

При поданні позову ОСОБА_1 згідно квитанції про сплату було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. Третьою особою ОСОБА_5 при подані позову було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. Вказані витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Позовні вимоги ОСОБА_5 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за номером АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири за номером АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко