Дата документу 14.02.2023 Справа № 334/8391/21
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 334/8391/21Головуючий у 1-й інстанції Коломаренко К.А.
Пр. № 22-ц/807/300/23Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Прем`єр Альянс» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ВАН КЛІК», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Прем`єр Альянс» (надалі - ПрАТ «СК ««Прем`єр Альянс»), третя особа ОСОБА_2 про відшкодування майнової і моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнення пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 1-6), в якому просила стягнути з відповідача на свою користь страхову виплату у розмірі 43987,12 грн., з яких: 35115,94 грн. витрати на лікування, 1755,80 грн. сума моральної шкоди, 5000,00 грн. допомога у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності, 2115,38 грн. штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування; стягнути з відповідача на свою користь судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Коломаренко К.А. (т.с. 1 а.с. 44).

Ухвалою суду першої інстанції (т.с. 1 а.с. 46) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2022 року (т.с. 2 а.с. 85-91) позов ОСОБА_1 у цій справі задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВАН КЛІК» (код ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) страхову виплату у розмірі 43987,12 грн.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВАН КЛІК» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 13000,00 грн. витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ПрАТ «СК «ВАН КЛІК» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір 908,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ПрАТ «СК «Прем`єр Альянс» (), яке є правонаступником ПрАТ «СК «ВАН КЛІК» (, зміна найменування товариства протокол загальних зборів акціонерів від 15.09.2022 року № 01-22-ВК-3, копія т.с. 2 а.с. 117-132), у своїй апеляційній скарзі (т.с. 2 а.с. 94-100) просило рішення суду першої інстанції у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Дашковську А.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 2 а.с. 105).

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 134) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 22 листопада 2022 року, дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 135).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 1 ЦПК України «Особливості розгляду в апеляційному порядку окремих категорій справ» апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Позивач через свого представника подала апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі (т.с. 2 а.с. 138-147).

Третя особа не скористалась своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на апеляційну скаргу відповідача у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

За змістом ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів апеляційного суду (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень). Крім того, суддя-доповідач перебувала у відпустці у період з 28.12.2022 року по 06.01.2023 року включно.

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ПрАТ «Прем`єр Альянс» у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності останніх, наявності правових підстав для їх задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 04 листопада 2020 року приблизно о 18 годині 00 хвилини у м. Запоріжжя на перехресті вул. Трегубенко та вул. Богдана Хмельницького, трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу "Hyundai Accent" реєстраційний № НОМЕР_2 (водій ОСОБА_2 ) та пішохода ОСОБА_1 (позивач) за наступних обставин: 04.11.2020 приблизно о 18 годині 00 хвилин водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем "Hyundai Accent" реєстраційний № НОМЕР_3 здійснював рух по вул. Трегубенко від пр. Соборного в напрямку вул. Богдана Хмельницького в м. Запоріжжі. Під час руху водій ОСОБА_2 виїхав на регульоване перехрестя вул. Трегубенко та вул. Богдана Хмельницького та почав виконувати маневр повороту ліворуч на вул. Богдана Хмельницького. В цей час ОСОБА_1 , діючи в якості пішохода, вийшла на регульований пішохідний перехід, розташований на перехресті вул. Трегубенко з вул. Богдана Хмельницького та почала перетинати проїзну частину вул. Богдана Хмельницького справа наліво по ходу руху автомобіля "Hyundai Accent" реєстраційний № НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 . Продовжуючи рух, водій ОСОБА_2 допустив наїзд правою передньою кутовою частиною керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_1 . В результаті ДТП пішохід ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження та була доставлена до лікарні.

З виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 12309 з КНП "МЛЕ та ШМД" ЗМР на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні в ортопедо - травматологічному відділенні з 04.11.2020 року по 25.11.2020 року. 12.11.2020 року здійснена операція з трансплантатом (т. с. 1 а.с. 26).

Згідно із випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 12995 з КНП "МЛЕ та ШМД" ЗМР на ім`я ОСОБА_1 остання знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні ранньої реабілітації з 25.11.2020 року по 09.12.2020 року та їй проводилось відповідне лікування, при виписці рекомендоване подальше лікування в поліклініці за місцем проживання (т. с. 1 а.с. 27).

Відповідно до виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 14151 з КНП "МЛЕ та ШМД" ЗМР на ім`я ОСОБА_1 остання знаходилась на стаціонарному лікуванні у ортопедо - травматологічному відділенні з 17.12.2020 року по 24.12.2020 року та їй проводилось відповідне лікування, за результатами якого потребує подальшої реабілітації (т. с. 1 а.с. 28).

Згідно із випискою із медичної картки стаціонарного хворого № 3713 з КНП "МЛЕ та ШМД" ЗМР на ім`я ОСОБА_1 остання знаходилась на стаціонарному лікуванні у ортопедо - травматологічному відділенні з 15.03.2021 року по 18.03.2021 року та їй проводилось відповідне лікування, за результатами якого працездатність не відновлена, після виписки потребує подальшого спостереження лікаря травматолога за місцем проживання (т. с. 1 а.с. 29).

Відповідно до висновку експерта № 1321 ОСОБА_1 внаслідок ДТП були спричинені наступні тілесні ушкодження: "Закритий внутрішньо суглобовий перелом крізь медіальне і латеральне плато великогомілкової кістки лівої гомілки, який кваліфікується, як тілесне ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечним для життя, але спричинило тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день" (т. с. 1 а.с. 18-19).

За фактом ДТП були внесені відомості до ЄРДР за №0002945 від 04.11.2020 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 28.12.2020 кримінальне провадження, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002945 від 04.11.2020, на підставі п 2 ст. 284 КПК України закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (т. с. 1 а.с.11-15).

Відповідно до полісу №193365995 на забезпечення цивільної відповідальності транспортного засобу "Hyundai Accent" реєстраційний № НОМЕР_3 було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з ПрАТ "СК "ВАН КЛІК" (т. с. 1 а.с.39).

11.06.2021 ОСОБА_1 звернулась до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування, в якій просила здійснити страхову виплату за фактом настання страхового випадку 04.11.2020, а саме: 35115, 94 грн. витрати на лікування; 1755,80 грн. моральної шкоди; 5000,00 допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а всього виплатити 41871,74 грн. (т. с. 1 а.с.92-95).

ПрАТ СК"ВАН КЛІК" листом від 09.07.2021 року повідомила ОСОБА_1 про невизнання майнових вимог на підставі ст.32 Закону України"Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. 1166, п.5 ст. 1187 ЦК України та ст.1193 ЦК України та відмовило ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування з підстав відсутності вини водія забезпеченого транспортного засобу у вказаній дорожньо-транспортній пригоді та наявності в діях позивача порушень вимог Розділу 4 Правил дорожнього руху (т. с. 1 а.с.16-17; 96-98).

Після відмови позивачем було подано скаргу до Національного банку України і до МТСБУ (т. с. 1 а. с. 163-167), на яку отримано відповідь №14-0004/84108 від 10.09.2021, з якої вбачається, що за результатами розгляду Страховиком інформації та документів страхової справи виявлено ознаки порушення вимог законодавства у сфері фінансових послуг, а саме абзаців першого-третього пункту 36.2 ст. 36 Закону (т. с. 1 а. с. 20-23).

Згідно зі ст. 1187ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з цим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, визначена спеціальним Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Ст. 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Ч. 1 ст. 21 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19 (провадження № 61-6775св20), який є обов`язковим для врахування загальними судами св силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 1187ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборноїсили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18).

Відсутність вини водія транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє останнього від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Такий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 21.04.2021 року, ухваленій у справі №450/4163/18, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

У ст. 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення.

Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини.

Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили. Тому її називають підвищеною.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела. Правила ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до положень ч. 3 ст. статті 12, ч. 1 ст. статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що матеріали цієї справи не містять та відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач передбачав, бажав чи свідомо допускав настання дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 04.11.2020 року.

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів від Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції в Запорізькій області надійшли відповіді, з яких вбачається, що працівниками УПП в Запорізькій області ДПП не складався протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП ні на водія ОСОБА_2 , ні на пішохода ОСОБА_1 (т. с. 2 а.с. 5,6).

При цьому, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутність технічної можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди, не є фактором об`єктивного характеру, причино не пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки, а оцінка дій водія щодо можливості уникнути дорожньо-транспортної пригоди не містить ознак непереборної сили, тобто події, яка має зовнішній характер, об`єктивно невідворотної за певних умов не тільки для цього заподіювана шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки.

Суд першої інстанції встановив, що ДТП відбулася за обставин, коли автомобіль наїхав на пішохода ОСОБА_1 , остання перебувала на регульованому пішохідному переході, який перетинала на дозволений (зелений) сигнал світлофора, що не може свідчити про те, що остання допустила необережність через нехтування ПДР України. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та стороною відповідача суду у цій справі не надані.

Відповідно до п. 4.14 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, пішоходам забороняється: а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху; б) раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід; в) допускати самостійний, без нагляду дорослих, вихід дітей дошкільного віку на проїзну частину; г) переходити проїзну частину поза пішохідним переходом, якщо є розділювальна смуга або дорога має чотири і більше смуг для руху в обох напрямках, а також у місцях, де встановлено огородження; ґ) затримуватися і зупинятися на проїзній частині, якщо це не пов`язано із забезпеченням безпеки дорожнього руху; д) рухатися по автомагістралі чи дорозі для автомобілів, за винятком пішохідних доріжок, місць стоянки і відпочинку.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 10квітня 2020року у справі №532/1374/18,провадження №61-4281св19, є нерелевантним до справи, яка розглядається, оскільки у справі № 532/1374/18 йдеться про правовідносини за яких встановлено, що велосипедист, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився на проїзній частині, своїми діями створив небезпеку, яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертних досліджень, тобто встановлено наявність вини велосипедиста, тоді як у справі, що розглядається ОСОБА_1 перебувала на регульованому пішохідному переході, який перетинала на дозволений (зелений) сигнал світлофора, коли на неї наїхав автомобіль під керуванням ОСОБА_2 (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Позивачем до позовної заяви додано копії квитанції про придбання лікарських засобів та медичного обладнання на загальну суму 35 115,94 грн. (т. с. 1 а.с. 32-38), перелік якого відповідає відомостям з довідки до історії хвороби №12309 щодо необхідних медикаментів, які були придбані пацієнтом (т. с. 1 а.с. 30-31).

Ч. 2 ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з порушенням права власності. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог в залежності від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ст. 26-1 Закону страховиком відшкодовується потерпілому фізичній особі, який зазнав ушкоджень здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1755,80 грн. моральної шкоди, що становить 5% від страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до вимог ст. 25 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: …для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" установлено у 2020 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4723 грн., з 1 вересня 5000,00 грн.

Крім цього, відповідно до п. 36.5 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Оскільки відповідач не виплатив позивачці страхове відшкодування у строки передбачені законом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки пені у розмірі 2115,38 грн., розмір якої відповідачем не спростовано.

За приписами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).

Відповідач суду першої інстанції у цій справі відомостей про те, що розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, не надав, а отже за вищевказаних обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ПрАТ "СК "ВАН КЛІК", правонаступником прав та обов`язків якої є ПрАТ «СК ««Прем`єр Альянс», про стягнення страхового відшкодування в сумі 43987,12 грн., з яких 35115,94 грн. - витрати на лікування, 1755,80 грн. сума моральної шкоди, 5000,00 грн. допомога у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, 2115,38 грн. штрафні санкції за несвоєчасну виплату страхового відшкодування, підлягають у цій справі задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Що стосується розподілу судових витрат, суд першої інстанції правильно виходив виходить у цій справі з такого.

Так, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, в першій заяві по суті спору позовній заяві сторона позивача повідомила суд першої інстанції орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу та додала до позову на підтвердження отримання правової допомоги та повноважень представника договір про надання правової (правничої) допомоги №19 від 28.12.2020, ордер серії ЗП №053436, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, попередній розрахунок суми судових витрат, акт приймання-передачі наданих послуг від 28.10.2021, квитанцію від 28.10.2021 (копії т. с. 1 а.с. 8-10, 40-42),

До судових дебатів стороною позивача надано суду на підтвердження понесених позивачем судових витрат детальний опис робіт по наданню правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 при розгляді справи, акти приймання передачі наданих послуг від 01.12.2021, 13.01.2022, 14.02.2022, 27.05.2022, 07.07.2022, 22.08.2022, підписані сторонами, з квитанціями до них (т.с. 2 а.с. 34-48).

Відповідач у відзиві вказував, що позивач не підтверджує належними та допустимими доказами витрати на професійну правничу допомогу, оскільки договір про надання правової (правничої) допомоги № 19 від 28.12.2020 року не містить жодних умов щодо порядку визначення гонорару адвоката, вартості тієї чи іншої послуги та не містить взагалі порядку визначення вартості тієї чи іншої послуги, до позову не надано примірників скарг до НБУ та МТСБУ, підготовка додатків не є складовою саме професійної правничої допомоги, в якості обґрунтування вже понесених витрат на професійну правничу допомогу надається квитанція за формою № ПО_Д2, яка підтверджує, що адвокатом по суті надано дрібну та невиробничу послугу, однак, ніяк не професійну правничу допомогу, а обов`язкові відомості надана позивачем Квитанція від 28.10.2021 року містить лише частково, що є порушенням.

Суд, використовуючи практику Верховного Суду, зазначає, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц зазначила, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.). Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та Касаційного Адміністративного Суду від 17.09.2019 у справі №810/3806/18, від 31.03.2020 у справі №726/549/19. Щодо цього питання свою позицію висловив КАС і у постанові від 16.04.2020 у справі №727/4597/19., зазначивши, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа.

Отже, суд першої інстанції правильно у цій справі вважав, що позивачем надані достатні та допустимі докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу та вважав, що вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, в тому числі і за підготовку адвокатом скарг до НБУ та МТСБУ. У цьому контексті, суд звертає увагу на те, що у разі виконання відповідачем вимог закону, спірні правовідносини (тобто ті, які, з врахуванням принципу диспозитивності є предметом даного спору) могли бути врегульовані у досудовому порядку, тобто без подання позову та відповідних стягнень у примусовому порядку.

Також, суд першої інстанції правильно врахував те, згідно правової позиції Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №280/2635/20, відшкодуванню підлягають витрати на професійну правничу допомогу, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд першої інстанції також дійшов правильного висновку, що судовий збір за подачу позову у цій справі підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК ««Прем`єр Альянс» є такими, що фактично дублюють доводи заперечень у суді першої інстанції проти позову позивача у цій справі відповідача ПрАТ «СК ВАН КЛІК», правонаступником прав та обов`язків якого він у цій справі є, (відзив т.с. 1 а.с. 58-138), яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію відповідача у цій справі, яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини…фізичної… особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано … іншим ушкодженням здоров`я…фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ст. 1167 ч. 2 п.2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 1187 ч. 5 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У п. 2 висновку судового експерта Макарова О. № 9-1018 від 21.12.2020 року у вищезазначеному кримінальному провадженні (т.с. 1 а.с. 220-224) прямо зазначено, що оцінка дій пішохода ОСОБА_1 виходить за межі компетенції експерта…

Водій ОСОБА_2 (третя особа у цій справі) та його страхова компанія відповідач у цій справі (ст. 1194 ЦК України) не довели належними допустимими доказами у суді першої інстанції, що вищезазначеної шкоди пішоходу ОСОБА_1 , яка перебувала на регульованому пішохідному переході, який перетинала на дозволений (зелений) сигнал світлофора і до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України не притягалась (інформація поліції т.с. 2 а.с. 5-6, належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), коли на неї наїхав автомобіль під керуванням ОСОБА_2 , тобто внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки водія ОСОБА_2 було завдано саме внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої ОСОБА_1 .

Оскільки, само по собі закриття кримінального провадження за ст. 286 ч. 1 КК України за відсутністю складу кримінального правопорушення у діях водія ОСОБА_2 , та направлення виділених матеріалів до Управління патрульної поліції в Запорізькій області для вирішення питання про притягнення пішохода ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності (постанова слідчого ГУНВП в Запорізькій області від 28.12.2020 року, копія а.с. 11-15) не свідчить про умисел ОСОБА_1 , як потерпілої у вищезазначеній ДТП особи, та не може бути підставою для звільнення ОСОБА_2 як особи, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, за вищезазначену завдану шкоду іншим ушкодженням здоров`я та моральну шкоду, пов`язану із цим ушкодженням здоров`я, ОСОБА_1 .

Ст. 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року у справі ЄУН №147/66/17, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Велика Палата послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

Тому, суд першої інстанції правильно встановив, що саме відповідач у цій справі - страхова компанія, в якій була застрахована цивільна відповідальність водія ОСОБА_2 на час ДТП по вищезазначеному автомобілю, є належним відповідачем за завдану вищезазначену шкоду потерпілій ОСОБА_1 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки в силу вимог ст. 1187 ЦК України (Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки), який не довів, що остання сталась внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування у цій справі відповідача, передбачені ст. 82 ЦПК України, відсутні.

Відповідач та його представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача та, відповідно, у спростування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача.

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною відповідача апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції було правильно, з додержанням вимог ст. ст. 133, 137, 141 ч. ч. 1, 6 ЦПК України вирішено питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, у вигляді судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови відповідачу у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Прем`єр Альянс» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 вересня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 14.02.2022 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Дашковська А.В.Подліянова Г.С.