Справа № 463/1695/21 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/330/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олега Романовича на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року в складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням суду,-

встановив:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням суду, просив стягнути моральну шкоду у розмірі 17 280 000 грн.

Вимоги обгрунтовував тим, що 15.07.2014 Апеляційний суд Львівської області постановив відносно нього завідомо неправосудну ухвалу і не застосував норми ЗУ «Про амністію у 2014 році», внаслідок чого він був позбавлений свободи.

Звертає увагу, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Юридичною підставою для реабілітації прийняття заходів стосовно обвинуваченого є встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому судовому рішенні факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, взяття і тримання під вартою, інших процесуальних дій.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду виникає у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 1176 ЦК України).

Ці ж положення закріплені у п. 1 ст. 1 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначається у межах заявлених вимог залежно від характеру й обсягу завданої моральної шкоди, моральних і фізичних страждань, стану здоров`я, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах, ступеню зниження престижу, ділової репутації, часу і зусиль необхідних для їх відновлення.

Покликаючись на формули ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які прийняті до виконання Міністерством юстиції України, зазначає, що розмір моральної шкоди, яку йому завдано становить 1728000,00 грн, який просить стягнути у примусовому порядку.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року у позові ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням суду відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_5 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим без повного та всебічного з`ясування обставин справи, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Покликається на те, що юридичною підставою для реабілітації прийняття заходів стосовно обвинуваченого є встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому судовому рішенні факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, взяття і тримання під вартою, інших процесуальних дій.

При цьому, внаслідок безпідставного незастосування Апеляційним судом Львівської області норм ЗУ «Про амністію у 2014 році» під час апеляційного провадження, ОСОБА_1 з 15.07.2014 по 20.05.2015 незаконно перебував у місцях позбавлення волі, що є грубим порушенням ст. 29 Конституції України.

Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції, внаслідок чого суд прийшов передчасного висновку про відсутність порушень з боку держави конституційних прав позивача.

Також вказує на те, що висновки місцевого суду про неможливість притягнення суддів до відповідальності за винесення певного рішення при здійсненні правосуддя є безпідставними, оскільки позивач не ставив вимогу дослідження відповідних судових рішень на предмет їх правосудності, а доводить єдиний необхідний факт для відшкодування йому моральної шкоди, а саме незаконне перебування у місцях позбавлення волі.

Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 20.09.2018 справа №686/23731/15, зазначає, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, такий розмір не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Поряд з цим, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Вважає, що залишення поза увагою клопотання про витребування із Буського районного суду Львівської області кримінальної справи № 440/903/13 унеможливило повний та об`єктивний розгляд справи.

Покликаючись на судову практику зазначає, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, а цивільні права та обов`язки здійснює відповідно до ст. 170 ЦК України через органи державної влади у межах їхньої компетенції, тому резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду питання по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

При цьому, покликаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року у справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 24-26)), суд зазначив, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

При цьому, ухвала Апеляційного суду Львівської області від 15.07.2014 хоч і змінена судом касаційної інстанції, проте у встановленому законом порядку завідомо незаконною не визнавалась і відносно суддів, які постановляли таку ухвалу, відсутній відповідний обвинувальний вирок щодо постановлення завідомо незаконної ухвали від 15.07.2014, немає і судових рішень про скасування цієї ухвали за будь-якими іншими екстраординарними процедурами.

Враховуючи наведене, суд зазначив, що факт заподіяння моральної шкоди через постановлення завідомо неправосудної ухвали належними і допустимими доказами недоведений, що виключає можливість задоволення позову, відтак відмовив і у стягненні судових витрат.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

З матеріалів справи встановлено, що вироком Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014 року засуджено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, судимості не зняті, не погашені, за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік; за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки; за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Термін відбуття покарання постановлено рахувати з 13 квітня 2012 року, зараховано у строк відбутого покарання перебування під вартою з 10 вересня по 20 вересня 2010 року.

Вироком суду вирішені питання щодо речових доказів та судових витрат по справі.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року вирок Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014року залишений без змін.

У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_1 щодо застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» - відмовлено (а.с. 7-9).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.05.2015 касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 задоволено.

Вирок Буського районного суду Львівської області від 15 січня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року змінено: зазначено у вступних частинах судових рішень, що ОСОБА_1 раніше судимий 19.02. 1987 року Радехівським районним судом Львівської області за ч. 2 ст. 140 КК України, а не за ч. 2 ст. 142 КК України (1960 року); 20 травня 1999 року Бродівським районним судом Львівської області за ч. 3 ст. 142, ст. 208 КК України (1960 року), а не 17.06.1997 року.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 липня 2014 року щодо засудженого ОСОБА_1 в частині відмови у застосуванні акту амністії скасовано.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнено ОСОБА_1 від подальшого відбування покарання.

У решті судові рішення залишено без зміни.

ОСОБА_1 звільнено з-під варти негайно у залі суду (а.с. 10-12).

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 стверджує, що така йому завдана внаслідок безпідставного незастосування Апеляційним судом Львівської області норм ЗУ «Про амністію у 2014 році» під час апеляційного провадження, що мало наслідком те, що з 15.07.2014 по 20.05.2015 він незаконно перебував у місцях позбавлення волі, що є грубим порушенням ст. 29 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативнорозшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Таким чином, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України та статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі по тексту Закону №266/94-ВР).

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону № 266/94-ВР, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, відповідно до яких така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16 та є незмінною у судовій практиці (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, п. 37 у постанові від 18 грудня 2019 у справі № 688/2479/16-ц).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення; відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Поряд з цим, матеріали справи не містять доказів щодо незаконного засудження чи тримання під вартою ОСОБА_1 .

Зокрема, колегія суддів приходить переконання про те, що підстави для застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та стягнення на користь позивача моральної шкоди відсутні, оскільки звільнення ОСОБА_1 з-під варти відбулось внаслідок ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2014 році», тобто з нереабілітуючих підстав.

Так, за умови наявності преюдиційного судового рішення, яке набрало законної сили та яким встановлено факт вчинення ОСОБА_1 дій, що мали ознаки кримінального-караного діяння, кваліфікованого за ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 357, ч. 1 ст. 289 КК України за що останнього засуджено на 5 років позбавлення волі, колегія суддів звертає увагу на те, що звільнення від покарання на підставі закону України про амністію (ст. 85 КК України), не свідчить про виправдання особи, про визнання її невинною у вчиненні злочину.

Інакше кажучи, у такому випадку закон України про кримінальну відповідальність виходить із встановлення факту вчинення особою кримінально-караного діяння, а тому вказані підстави звільнення від покарання є нереабілітуючими.

Схожа правова позиція, викладенау постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 398/571/15.

Крім цього, відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої (ніж передбачено в ч.ч. 1-5 цієї норми) незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, та є вина зазначеної особи.

Обов`язковою умовою відшкодування моральної шкоди є наявність вини у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку між такими діями і шкодою.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).

Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну школу).

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власного практикою в аналогічних справах.

На переконання колегії суддів, позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок не застосування судом ЗУ «Про амністію у 2014 році», при цьому, такі діїне можуть бути безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди при недоведеності факту наявності такої шкоди та причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог.

В свою чергу, ст. 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За приписами ст.ст. 170, 173,174,176 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Держава не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що сторонами у справі є позивач і відповідач, між якими саме і виник спір, за вирішенням якого позивач звернувся в суд з позовом до відповідача.

За результатом розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Саме до таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 визначив відповідачем Державну казначейську службу України.

У подальшому, позивач ОСОБА_1 просив замінити неналежного відповідача у даній справі належним відповідачем Держава Україна та залучити до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державну казначейську службу України (а.с. 29-32).

В оскаржуваному рішенні суд зазначає, що протокольною ухвалою судового засідання у задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено, оскільки суд не може бути відповідачем у справі.

Повторно аналогічних клопотань позивач ОСОБА_1 не заявляв, а суд до 21.12.2021 розглядав справу за його позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Натомість, у задоволенні позову суд першої інстанції відмовив до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018, справа № 190/23967/16 зазначено, що боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Враховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої в процесі здійснення правосуддя може бути лише держава, яка бере участь у справі як сторона у цивільному процесі через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах представляти державу у суді.

При цьому, відповідно до положень Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд, як державний орган не наділений повноваженнями представляти у суді державу за позовами про відшкодування шкоди під час здійснення правосуддя.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олега Романовича залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 січня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк