ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1101/23 Справа № 191/1280/22 Суддя у 1-й інстанції - Костеленко Я.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року, ухвалене судом у складі головуючого судді Костеленко Я.О., повне судове рішення складено 21 вересня 2022 року, в справі номер 191/1280/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним наказу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернулась позивачка ОСОБА_1 з позовомдо Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним наказу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона працює на посаді оператора при черговому по станції структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом начальника станції Запоріжжя 1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Запорізька дирекція залізничних перевезень» №108/ОС від 10 грудня 2021 року її відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма №028-1/о). В подальшому цей наказ був скасований і з 01 березня 2022 року позивач була поновлена на роботі.

Вважає наказ про відсторонення її від роботи незаконним і таким, що підлягає скасуванню, оскільки ні нормами ст. 46 КЗпП України ні іншими законами України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19.

У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просила визнати противоправним і скасувати наказ від 10 грудня 2021 року про її відсторонення від роботи, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за період з 10 грудня 2021 року до 01 березня 2022 року в розмірі 25953,68 грн, а також сплачений судовий збір в розмірі 1452,80 грн і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 44000,00 грн.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним задоволено частково.

Визнано незаконним та скасувати наказ №108/ОС від 10 грудня 2021 року, виданий Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за весь час відсторонення з 10.12.2021 року до 01.03.2022 року у розмірі 25036 (двадцять п`ять тисяч тридцять шість) грн 17 коп. (без урахування податків та обов`язкових платежів).

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (), на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1452 (одна тисяча чотириста п`ятдесят дві) грн 80 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

Із вказаним рішенням не погодився відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця», просив скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, прийнятим без належного дослідження обставин. Судом неправильно застосовано норми матеріального та порушено норми процесуального права, які мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено обов`язок керівників підприємств, установ та організацій забезпечити контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 підпорядкованими працівниками та відсторонення від роботи працівників, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком за наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Отже, видаючи наказ про відсторонення від роботи позивача, відповідач діяв в межах та у спосіб визначений законодавством України. Тимчасове відсторонення позивача від роботи проведено законно.

Позивач не дотримався загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, і держава визначила законодавством захисний захід відсторонення від роботи.

Крім того, заробітна плата виплачується саме за виконану роботу, оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, тому такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується.

15 листопада 2022 року від позивачки ОСОБА_1 , яка діє через представника адвоката Тивоненка Д.Р.,до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу АТ «Українська залізниця», в якому позивачка просила рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року залишити без змін (а.с. 110-115).

Відповідно до частин 1 та 4 статті 360 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі. До відзиву додаються докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Проте, до відзиву ОСОБА_1 не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву іншим

учасникам справи, тому апеляційний суд не приймає до уваги такий відзив.

Представник відповідача адвокат Губорєва Я.А. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Тивоненко Д.Р. в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю доповідача, позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно наказу про прийняття на роботу №40-ОС від 30.06.2005 року та трудової книжки серія НОМЕР_2 позивачка ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», Регіональна філія «Придніпровська залізниця», Структурний підрозділ «Запорізька дирекція залізничних перевезень», станція Запоріжжя 1 (а.с. 15, 13-14, 32, 30-31).

До матеріалів справи долучено робочу Інструкцію оператора при черговому по станції ОСОБА_1 №ДС18/43 від 29.12.2020 року (а.с. 19-21, 36-38).

Наказом начальника станції Запоріжжя 1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Структурний підрозділ «Запорізька дирекція залізничних перевезень» №108/ОС від 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19 (форма №028-1/о). Підстава: ст. 46 КЗпП, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-ІІІ, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.01.2021 року № 2153 (а.с. 15зв., 32зв.)

Довідкою Структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» від 05.01.2022 року про розмір середньої заробітної плати визначено розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 (а.с. 64).

18 грудня 2021 року укладено договір №18/12 про надання професійної правничої допомоги між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Данила Тивоненка «Пріорітет» (а.с. 22-23, 39-40).

До матеріалів справи долучено додаток №2 до договору №18/12 про перелік послуг адвоката за договором з зазначенням їх вартості, акт №2 від 30 червня 2022 року про надання послуг до договору №18/12 від 18.12.2021 року (а.с. 23зв.-24, 40зв.-41, 24зв.-25, 41зв.-42).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про визнання незаконним і скасування наказу від 10 грудня 2021 року №108/ОС про відсторонення її від роботи, є обґрунтованими, вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими в розмірі, визначеному судом.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості

заявлених вимог про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що запровадження обов`язкової вакцинації не може вважатися непропорційним заходом, як і відсторонення від роботи деяких невакцінованих працівників, є безпідставними, виходячи з наступного.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (частина перша статті 43 Конституції України). За змістом частини другої цієї статті держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта вказаної статті).

Частиною першою статті 46 КЗпП України передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Застосування приписів законодавства України не має призводити до незаконного та непропорційного втручання у права учасників цивільних, зокрема трудових, правовідносин.

Для отримання профілактичного щеплення, в тому числі проти COVID-19, необхідна згода працівника, який отримав повну й об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього, тощо.

Роботодавець має довести до відома працівника наслідки для виконання трудових обов`язків відмови чи ухилення працівника від обов`язкового профілактичного щеплення, а лікар - надати об`єктивну інформацію про щеплення, наслідки відмови від нього для здоров`я та можливі поствакцинальні ускладнення. Відмова поінформованого працівника від проведення обов`язкового профілактичного щеплення чи факт ухилення від останнього мають бути належно підтвердженими.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону №2801-XII, статті 12 Закону №1645-ІІІ, пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік №2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року №2393 і №2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ №2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.

У відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12%) після серцево-судинних захворювань (60,2%). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

В кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник.

Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Як вбачається з робочої Інструкції оператора при черговому по станції ОСОБА_1 №ДС18/43 від 29.12.2020 року, з якою вона ознайомилась 29.12.2020 року, а саме розділу 2 вказаної вище інструкції, основними завданнями діяльності оператора при черговому по станції є: забезпечення безпеки руху; забезпечення передачі інформації між диспетчерами поїзними, черговим по залізничній станції, маневровим диспетчером залізничної станції; ведення журналів обліку руху поїздів та локомотивів, журналу диспетчерських розпоряджень, журналу простою локомотивів; забезпечення своєчасного та достовірного введення інформаційних повідомлень за допомогою автоматизованого робочого місця; контроль часу виїзду локомотива з пунктів технічного обслуговування та депо за допомогою автоматизованого робочого місця.

Тобто, трудові обов`язки позивачки пов`язані фактично з роботою з документами за допомогою автоматизованого робочого місця.

Суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті).

Апеляційний суд вважає, що дії роботодавця в цьому випадку були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи і з огляду на це суд першої інстанції правильно задовольнив позов в цій частині.

Вказане вище співпадає з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, провадження №14-82цс22, а також з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 березня 2023 року у справі №203/539/22, провадження №61 381св23.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про те, що суд першої інстанції зробив необґрунтований висновок в частині зобов`язання виплатити позивачу невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, частково заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

У зв`язку з цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

Судом першої інстанції правильно встановлено факт неправомірності відсторонення позивачки ОСОБА_1 від роботи, то і висновок про здійснення роботодавцем визначених законодавством виплат є обґрунтованим та законним.

Проте, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що з 01.03.2022 року позивачку допущено до роботи відповідно до наказу №9/ос від 01.03. 2023 року (а.с. 178), тому період відсторонення її від роботи становив з 10 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно.

Отже, рішення суду першої інстанції з наведених обставин має бути змінено в частині розміру стягнення середнього заробітку.

Середня заробітна плата за весь час відсторонення з 10 грудня 2021 року до 28 лютого 2022 року включно становить 24717,47 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того, відповідно до положень пп. в п.4 ч.1 статті 382 ЦПК України, в постанові апеляційного суду повинно бути вирішено питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається із пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як вбачається з частини 2 вказаної вище статті, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку по даних сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2021 року укладений договір №18/12 про надання професійної правничої допомоги між ОСОБА_1 та Адвокатським бюро «Данила Тивоненка «Пріорітет» (а.с. 39-40).

До заяви про розподіл судових витрат представником позивачки адвокатом Тивоненком Д.Р. надано додаток №3 до договору №18/12, де наведено перелік послуг за договором з зазначенням їх вартості, акт №3 від 14.11.2022 року про надання послуг до договору №18/12 від 18.12.2021 року, де зазначено які послуги надано під час апеляційного розгляду справи та їх вартість. (а.с. 119, 119зв.).

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи (яка, на думку суду, не є занадто складною), апеляційний суд вважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, та визначити їх розмірі 3000,00 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року змінити в частині стягнення середнього заробітку.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) середню заробітну плату за весь час відсторонення з 10 грудня 2021року до 28 лютого 2022 року включно в розмірі 24717 (двадцять чотири тисячі сімсот сімнадцять) грн 47 коп. (без урахування податків та обов`язкових платежів).

В інший частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 28 квітня 2023 року.

Суддя: