Ухвала

09 січня 2023 року

м. Київ

справа № 372/907/21

провадження № 61-12440ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченко Антона Сергійовича, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: Державний нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської районної державної адміністрації Київської області Тимченка А. С., Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, третя особа: державний нотаріус Обухівської районної державної нотаріальної контори, про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання протиправним та скасування рішень державного реєстратора, визнання права власності в порядку спадкування.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_3 , і після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої, на думку позивача, входили будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,396 гектарів, розташована та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області. Підтвердженням права власності спадкодавця на будинок є договір обміну від 03 вересня 1997 року на земельну ділянку (державний акт на право приватної власності на землю серії І-КВ №038038, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 859 від 17 вересня 1997 року).

Разом з цим, в ході оформлення спадщини з`ясувалося, що ОСОБА_2 має державний акт на право приватної власності на землю серії КВ без номеру, згідно якого вона нібито набула у власність вищевказану земельну ділянку на підставі договору дарування № 674-с від 24 жовтня 2000 року. Даний акт нібито зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2111, підписано Головою Старобезрадичівської сільської Ради народних депутатів Марченко П. М. 25 грудня 2000 року. Далі, на підставі вищевказаного Державного акту ОСОБА_2 звернулася до Державного реєстратора Обухівської РДА Київської області Тимченко А. С., який зареєстрував за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку яка належала ОСОБА_3 . При цьому, з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 18 жовтня 2018 року відбувся поділ земельної ділянки, площею 0,396 га, на дві земельні ділянки, площею 0,25 га (кадастровий номер :06:011:0034) та 0,1432 га, (кадастровий номер :06:011:0035).

Позивач стверджував, що за життя його батько нікому не передавав право власності на вказану земельну ділянку, в тому числі на користь ОСОБА_2 , так, як оригінали документів на землю та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_1 передав на зберігання позивачу, які зберігаються у нього по сьогоднішній день.

Позивач просив:

визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2111, від 25 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,396 гектарів, що знаходиться та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області;

визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко А. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43550191 від 18 жовтня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, реєстраційний номер об`єкта 231;

визнати протиправним та скасувати рішення Державного реєстратора прав на нерухомість Обухівської РДА Київської області Тимченко А. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 43549469 від 18 жовтня 2018 року, яким зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035, реєстраційний номер об`єкта 231;

визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що знаходиться на території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області, яка поділена на 2-і земельні ділянки, тобто: в тому числі на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер :06:011:0034, та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,1432 га, кадастровий номер :06:011:0035.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанцій мотивоване тим, що спірні земельні ділянки, які належать ОСОБА_2 набуті нею у власність на підставі договору дарування № 674-с від 24 жовтня 2000 року. Право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Вказане не спростовано позивачем. Позивач обґрунтовував позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із власності його батька. Однак визначені позивачем правові підстави для витребування із володіння відповідача земельних ділянок суд вважав юридично неспроможними, оскільки витребування спірних земельних ділянок шляхом визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю серії КВ (без номеру), зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2111, від 25 грудня 2000 року, виданий ОСОБА_2 , не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном. Оскільки позовні вимоги по суті залишились недоведеними, тому суд вважав це достатньою підставою для відмови у задоволенні заявлених вимог про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,396 гектарів, що розташована та території села Старі Безрадичі Обухівського району Київської області.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції та зазначив, що позивачем не доведено своїх позовних вимог.

12 грудня 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права і надати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості інших учасників справи.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 21 грудня 2022 року подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення.

В уточненій касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Разом з тим, підстави касаційного оскарження судового рішення передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, в уточненій касаційній скарзі не викладено.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без обґрунтування випадків (випадку), передбачених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат