КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №753/2889/21 головуючий у І інстанції: Заставенко М.О. провадження 22-ц/824/2195/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Сушко Л.П., Суханової Є.М.

за участю секретаря: Даньшиної І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія», ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-будівельна компанія», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся з вищенаведеним позовом, який обґрунтовував тим, що позивач є рідним сином ОСОБА_4 , яка постійно проживала у селі Колядинець Липоводолинського району Сумської області. Позивач працював у будівельній компанії, натомість його дружина, з якою він щойно одружився, не мала роботи, фінансових заощаджень, та навчалася в університеті.

З метою уникнення ризиків, при оформленні договору купівлі-продажу квартири з ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», позивач вказав в договорі покупцем не себе, а свою матір, з якою була попередня домовленість.

У 2013 році квартира була оформлена на ОСОБА_4 , яка в свою чергу 11 листопада 2013 року склала на користь позивача у приватного нотаріуса заповіт, згідно якого позивач мав одноосібно успадкувати цю квартиру після її смерті.

При цьому, після смерті матері та відкриття спадкової справи, позивач отримав листа від нотаріуса Молодчого І.О., з якого дізнався, що у 2020 році з`явився новий заповіт, в якому все майно мати заповіла ОСОБА_2 . Саме із вказаного моменту дізнався, що його фактичне право власності не визнається і його права порушені.

Просив - визнати недійсними в частині особи покупця договір купівлі-продажу квартири укладений між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4

- визнати, що покупцем за договором купівлі-продажу квартири є ОСОБА_1 , як особа за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалися ці договори;

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

В червні 2021 року третя особа ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_4 , ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», ОСОБА_4 , в якій вона також просить визнати недійсним в частині покупця договору купівлі-продажу квартири, визнати покупцями спірної квартири її та ОСОБА_1 та визнати право спільної сумісної власності на квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування позову зазначала про те, що квартира була придбана у шлюбі за кошти їхньої сім`ї, а тому являється їхньою з чоловіком спільною сумісною власністю.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позовів та скасовано вжиті заходи забезпечення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги про визнання його покупцем за договором купівлі-продажу квартири та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначає, що всі платежі спрямовані на купівлю квартири здійснено ним із своїх власних коштів, при цьому його мати не мала фінансової змоги на купівлю нерухомості.

Вважає, що саме він є покупцем та власником квартири, що підтверджується доказами та показами свідків.

Зауважує, що ОСОБА_2 на момент складення матір`ю заповіту на свою користь, вивіз її з місця постійного проживання, перешкоджав у спілкуванні з нею.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

В судовому засіданні представник ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія» виступив проти задоволення апеляційної скарги, інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст.ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються синами ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 14 том 1, а. с. 198 том 2).

03 грудня 2011 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , та у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6 (а. с. 11, 12 том 2).

08 липня 2013 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_1 придбати на її ім`я квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами, організаціями та органами незалежно від форм власності та підпорядкування з питань, пов`язаних з укладенням і належним оформлення договору купівлі-продажу, про що свідчить копія нотаріально посвідченої довіреності (а. с. 18 том 1).

26 вересня 2013 року між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу, за яким покупець приймає і оплачує квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І., зареєстрований за № 1994. Продаж квартири вчинено за суму 520 000,00 грн. 149 900,00 грн. сплачуються у день підписання договору, а решта суми 370 100,00 грн. до 31 березня 2014 року. (а. с. 24 - 27, 40 том 1).

19 березня 2014 року між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4 , було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу, яким було змінено строк внесення решти суми 370 100,00 грн. до 31.10.2014 (а. с. 31 -32 том 1).

11 листопада 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на випадок своєї смерті та призначила спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 свого сина ОСОБА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1235 (а. с. 20 том 1).

Відповідно до довідки ТОВ «Адоніс-Сервіс» № 22 від 28 березня 2017 року, в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 , та донька ОСОБА_7 (а. с. 33 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (а. с. 15 том 1).

З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчого І.О. від 03.11.2020 за № 124/02-14 вбачається, що ОСОБА_4 , 01 липня 2020 року склала новий заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цимбал І.В. (а. с. 66 - 67, 68 - 69 том 1).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , засвідчили те, що ОСОБА_12 разом із дружиною ОСОБА_13 з 2012 року проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Вони допомагали їм з ремонтом та переїздом. Інших родичів у квартирі не бачили. Хто сплачував за квартиру їм невідомо.

Відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 235 ЦК України Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним.

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч.3 ст. 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Місцевий суд вірно зауважив, що безпідставними є доводи позивача, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири та договір внесення змін до договору купівлі-продажу квартири у частині покупця є удаваними, оскільки нормами цивільного законодавства України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору та стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Вірним являється застосування місцевим судом висновків викладених в постанові Верховного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц, зокрема, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

З урахуванням того, що частина доводів апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи позивача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «19» січня 2023 року.

Головуючий

Судді: