Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2023 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі: головуючого судді Ваврушак Н.М., за участю секретаря судового засідання Дущак К.О., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» (далі ТОВ «Кредитні ініціативи», позивач), звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , відповідач 1, відповідач 2) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В позовній заяві від 02.10.2014 ТОВ «Кредитні ініціативи» зазначили, що 28 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» який в свою чергу виступає правонаступником акціонерного комерційного банку «Тас-Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками.

28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, згідно з яким клієнт ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступає фактору ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. З моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором № 0308/0608/98-153 від 02 червня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 . Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору банк зобов`язується надати відповідачу кредит у сумі 80000 (вісімдесят) дол. США, а відповідач зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надавши Відповідачеві 1, кредит у сумі 80000 дол. США., а Відповідач 1 в порушення умов Договору свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 01.07.2014 року має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом -74192,56 дол. США, що за курсом НБУ на 01.07.2014 складає 874396,27 грн.;за відсотками - 45482,65 дол. США, що за курсом НБУ на 01.07.2014 складає 45482,65 грн.

У зв`язку з систематичним порушенням боржником своїх обов`язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого Кредитного договору банком було нараховано неустойку, станом на 01.07.2014 її розмір складає: пеня - 49644,22 дол. США, що за курсом НБУ на 01.07.2014 складає 585 081,86 грн.

Також 02.06.2008 ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_4 укладено Договір Поруки 0308/0608/98-153-Р-1. Відповідно до Договору поруки Відповідач 2, як поручитель, поручається за виконання Відповідачем 1 обов`язків, які виникли на підставі Договору.

Відповідно до Договору поруки Відповідачі відповідають перед Позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники.

Просять стягнути солідарно з відповідачів заборгованість 1606450,35 гривень.

22.06.2015 відповідач ОСОБА_4 подав до суду заяву про застосування строків позовної давності.

24.06.2015 відповідач ОСОБА_4 подав заперечення на позовну заяву.

22.10.2015 ТОВ «Кредитні ініціативи» подали до суду заяву про зменшення позовних вимог, зазначивши, що відповідно до п.3.7г Кредитного Договору існує порядок погашення зобов`язань, згідно якого в першу чергу прострочені проценти тощо, потім погашається сама сума кредиту, далі погашається неустойка. Після внесення боржником 556852,46 грн кошти були розподілені в наступному порядку: 20816,78 грн на погашення заборгованості по тілу кредита; 536035,68 грн на погашення заборгованості по відсотках за користування кредитом; 0 грн. погашення заборгованості по пені. Таким чином, боржником не було в повному обсязі погашено заборгованість за кредитом. Просять стягнути солідарно з відповідачів: 853579,49 заборгованість по тілу кредиту; 0 грн заборгованість по відсоткам; 196018,40 грн заборгованість по пені за 12 місяців на час подання позову, всього 1 049 597,89 гривень.

Ухвалою від 24.11.2015 за клопотанням позивача провадження у справі зупинено, до розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання договору факторингу недійсним.

У зв`язку з закінченням повноважень судді Чорного І.Я. протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідно до «Положення про автоматизовану систему документообігу суду» (зі змінами та доповненнями), розпорядження керівника апарату Жовтневого районного суду Дніпропетровської області № 273 від 24.09.2021 року справа № 212/10131/14 перерозподілена судді Ваврушак Н.М.

Ухвалою суду від 01.10.2021 року прийнято цивільну справу до свого провадження.

Ухвалою від 15.06.2022 провадження по справі поновлено, справу призначено до судового розгляду.

Після поновлення провадження у справі відповідач ОСОБА_3 та її представник адвокат Вовк М.В. подали відзив на позовну заяву (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення заборгованості, просили застосувати строк позовної давності. В задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» в частині стягнення заборгованості за кредитом в розмірі 514 506,82 грн відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити за безпідставністю. Стягнути з ТОВ «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_3 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Після поновлення провадження у справі відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Вовк М.В. подали відзив на позовну заяву (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення заборгованості. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірного правовідношення), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі прокури. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк позовної давності прийнятний до договору кредиту, не може бути встановлений для договору поруки, тому позовні вимоги до ОСОБА_4 не підлягають задоволенню в повному обсязі у зв`язку із припиненням поруки.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, вважає, що строк позовної давності ними не пропущено, оскільки для них він почався з моменту укладання договору факторингу, тобто з 28.11.2012.

Представник відповідачів адвокат Вовк М.В. просив відмовити в задоволенні позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_3 оскільки первинно ПАТ «Сведбанк» направив відповідачам повідомлення (вимогу) №994 про зміну умов Кредитного договору №0308/0608/98-153 від 02.06.2008 та усунення порушень основного зобов`язання 21.07.2011, а тому у Банку було право звернення до суду на протязі десяти календарних днів з дня направлення цього повідомлення. Отже, ПАТ «Сведбанк» використало згідно ст.1050 ЦК України та абз.2 п.7.1 Кредитного договору право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилась несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору. Крім того, вважає що факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для сторони безумовного обов`язку сплатити борг, саме у такому розмірі, який зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. Вважає, що розрахунок заборгованості за кредитом проведено не вірно, а після 13.08.2011 позивачем безпідставно нараховувалась пеня. Зазначає, що трирічний строк позовної давності закінчується 13.08.2014, оскільки кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом із 01.06.2018 на 13.08.2011. Позивач звернувся до суду 02.10.2014 року, тобто за межами строку позовної давності. Щодо вимог до ОСОБА_4 просив відмовити у зв`язку з припиненням поруки. Повні свої обґрунтування виклав у відзовах від 15.08.2022.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов наступного висновку.

02 червня 2008 року ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 уклали кредитний договір № 0308/0608/98-153, з подальшим внесенням змін та доповнень.

Відповідно до умов кредитного договору, банк надав ОСОБА_3 кредит на споживчі цілі у розмірі 80 тис. дол. США, зі строком повернення до 01 червня 2018 року та сплатою 13,5 % річних.

Банк (кредитор) свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_3 кредит у сумі 80 000, 00 доларів США.

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу вимог ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом.

В силу вимог ст.629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання ( стаття 625 ЦК України).

Також в забезпечення належного виконання відповідачем ОСОБА_3 , умов Кредитного договору від 02.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» і ОСОБА_4 укладено договір поруки №0309/0608/98-153-Р-1, за умовами якого він зобов`язався перед Банком солідарно із позичальником ОСОБА_3 відповідати у повному обсязі за виконання зобов`язань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Забезпечення виконання зобов`язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов`язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов`язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України.

Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов`язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

21 липня 2011 року, Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» направило ОСОБА_3 , ОСОБА_4 повідомлення (вимога) про зміну умов Кредитного договору №308/0608/98-153 від 02.06.2008 та усунення порушень основного зобов`язання, вих.№994, відповідно до якого Банк повідомив про порушення відповідачами взятих на себе зобов`язань щодо строків сплати платежів, які встановлені умовами Кредитного договору, вимога про дострокове повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів. Відповідальність поручителя, щодо невиконання Позичальником умови Кредитного договору. Попередження наслідків невиконання даної вимоги.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі Фактор), укладено договір факторингу № 15, за умовами якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку передбаченому даним договором (п.2.1 договору).

Пунктом 2.2.3. договору передбачено, що з моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів по відношенню до боржників, у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого «Вектор Плюс» відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку передбаченому договором. Після переходу права вимоги заборгованості до Фактора, він має право нараховувати, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов`язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов`язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що загальна сума прав вимоги, що відступаються за цим договором, та ціна продажу визначаються в день передачі по акту приймання передачі в реєстрі заборгованості боржників, який є днем укладення даного договору.

Передача документації здійснюється шляхом укладення між сторонами відповідного акту прийому-передачі документації за формою, встановленою в додатку № 4 до цього договору. Акт прийому-передачі документації підписується уповноваженими представниками сторін, а їх підписи скріплюються печатками сторін. Акт прийому-передачі документації є невід`ємною частиною даного договору (п. 4.4.).

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1ст.1077 ЦК України).

Отже, при відступлені права вимоги кредитор може відступити лише ті права та у тих обсягах, які має на час передачі вимоги та які визначені між ним та іншою особою, яка ці права приймає у окремому договорі.

Представник позивача надав суду копії договорів купівлі - продажу кредитного портфелю (договори факторингу від 28 листопада 2012 року) та актів прийому передачі до цих договорів. В акті прийому-передачі Реєстру Заборгованості Боржників зазначено про те, що на виконання п.п. 2.3.,3.1 договору факторингу Клієнт передав, а Фактор прийняв Реєстр заборгованості боржників, відповідно до якого Фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.

Витяг з реєстру заборгованості боржників підтверджує, що до позивача перейшло право вимоги за Кредитним договором № 0308/0608/98-153 від 02.06.2008 року.

Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з досліджених доказів, умови кредитного договору позичальником належним чином не виконані.

На правах нового кредитора, ТОВ «Кредитні ініціативи» ОСОБА_3 направили вимогу про досудове врегулювання спору, повідомивши про перехід права вимоги за кредитним договором та існування заборгованості станом на 01.07.2014 загальної заборгованості за кредитом, відсотками та пенею в розмірі 169 319,43 дол. США.(вих..№8026-34 від 08.09.2014, лист направлено 11.09.2014, відповідно до реєстру поштових відправлень).

Відповідно до первісного розрахунку заборгованості на момент звернення ТОВ «Кредитні ініціативи» до суду 02.10.2014, станом на 01.07.2014 утворилась заборгованість в сумі 1 606 450,35 грн., яка складається: борг за кредитом - 74192,56 дол. США, що за курсом НБУ на 01.07.2014 складає 874 396,27 грн.; за відсотками - 45482,65 дол. США, що за курсом НБУ на 01.07.2014 складає 536 035,68 грн.; пеня 16632,17 дол. США, що за курсом НБУ на 01.07.2014 складає 196 018,40 грн.

У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Щодо вимоги позивача про стягнення заборгованості з поручителя відповідача ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Дана правова позиція висловлені в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14,від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16, за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року, при вирішенні спорів щодо припинення поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов`язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Так, в правовій позиції, викладеній в постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 27 січня 2016 року у праві № 6-990цс15, зазначено наступне. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в договорі поруки № 0308/0608/98-153-Р-1 від 02.06.2008, укладеного між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_4 , не встановлений строк, після якого порука припиняється, а тому для визначення дати, після якої порука припиняється, необхідно керуватися вимогами ст. 559 ЦК України.

У кредитному договорі строк виконання основного зобов`язання визначений строком повного погашення кредиту та є 01 червня 2018 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2011 року ПАТ «Сведбанк» направило позичальнику досудову вимогу №994 про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, яку він отримав 12.08.2011 р.

Пред`явивши боржнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_4 , 21.07.2011 року вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до поручителів протягом шести місяців з моменту спливу 30-денного строку після отримання ними вимоги про дострокове виконання зобов`язання.

Протягом шестимісячного строку з дня настання у Банку права на пред`явлення вимоги до поручителя про стягнення заборгованості Кредитор таких дій не вчинив.

А тому в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України порука ОСОБА_4 , за спірним договором поруки, є припиненою з 21.01.2012 р., в зв`язку з чим у вимозі Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 суд зазначає наступне.

02.10.2014 ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 0308/0608/98-153 від 02.06.2008 року, визначеної станом на 01.07.2014 року, яка у гривневому еквіваленті за офіційним курсом становить 1606 450,35 грн.

22.10.2015 року позивач подав до суду заяву про зменшення позовних вимог, якою просив стягнути солідарно із відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором 0308/0608/98-153 від 02.06.2008 року, зазначивши, що 15.09.2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки нежиле приміщення під номером 3, загальною площею 97,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 . В зв`язку з реалізацією вказаного майна, сума заборгованості зменшилась на 556 852,46 грн. Станом на 22.10.2015 заборгованість за кредитом становить 1049 597,89 гривень, яка складаються з: заборгованість по тілу кредиту -853 579,49 грн, заборгованість по відсоткам - 0,0 грн., заборгованість по пені за 12 місяців на час подання позову -196 018,40 грн.

За ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись у встановлений термін, відповідно до вимог закону та умов договору.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів.

Статтею 1054 (ч.1) ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

За ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочинів (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Що стосується стягнення заборгованості по пені, то підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності.

Оскільки строк кредитування на момент звернення до суду сплив, у зв`язку з чим припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом після спливу цього строку, тому припинилося і його право нараховувати пені на підставі кредитного договору, тому підстави для стягнення пені відсутні.

До аналогічного висновку з приводу відсутності підстав для стягнення пені в справі за аналогічних правовідносин дійшов Верховний Суд у постанові від 09 вересня 2020 року у справі 752/12685/15-ц.

Крім того, 01.08.2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №369/11694/15-ц, провадження №61-1521св21 (ЄДРСРУ № 105505234) та від 06.07.2022 року в справі№128/2269/20, провадження № 61-1119св21 (ЄДРСРУ № 105190738) досліджував питання про бухгалтерські документи, які підтверджують розмір заборгованості за кредитним договором.

Верховний суд зазначає, що розрахунок кредитної заборгованості, не підтверджує умови кредитування та суму заборгованості за кредитом, оскільки зазначений доказ не є підтвердженням виконаних позивачем банківських операцій та повністю залежить від волевиявлення банку.

У постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року у справі№161/16891/15-ц(провадження №61-517св18) зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір,є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18(провадження № 61-9618св19), від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц(провадження № 61-3689св21), від 26.05.2021 року у справі № 204/2972/20(провадження № 61-168св21), від 13.10.2021 року у справі № 209/3046/20(провадження № 61-9207св21), від 01.12.2021 року у справі № 752/14554/15-ц(провадження № 61-14046св21), від 01.06.2022 року у справі № 175/35/16-ц(провадження № 61-648св21.

Позивачем не надано доказів, на підставі яких коштів була зменшена сума боргу (внесених коштів боржником чи внесення коштів від реалізації нерухомого майна, на яке відповідно до виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. від 15.09.2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки), повного розрахунку, в якому розмірі була погашена заборгованість.

Разом з цим, вирішуючи питання про обґрунтованість заяви представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, суд враховує наступне.

Згідно зі ст.ст.256, 257, 264 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

За ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Європейський суд з прав людини у справах «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Вказана позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)), постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі №457/462/16-ц (провадження № 61-21807св19).

Відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, представником позивача в суді надані заперечення, вважає, що строки ним не пропущено, право набуто з часу укладення договору при купівлю права вимоги з 28.11.2012 року.

Статтею 262 ЦК України визначено, що заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

За ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що право вимоги у позивача виникло з 28.11.2012, вимогу про досудове врегулювання спору боржникам направлено 08.09.2014, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Доказів того, що кредитором було вчинено дії, передбачені ч.2 ст.262 ЦК України, не було надано суду.

Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruis Torija v. Spain) від 09.12.1994 року, серія А, №303А, п. 29).

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивачів.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 141, 263, 265 ЦПК України, ст.ст. 6,11,514,525, 526, 625,629,1047,1050,1056 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КРЕДИТНІ ІНІЦІАТИВИ» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», ЄРДПОУ - 35326253, місце знаходження: 04080, м.Київ, вул.Вікентія Хвойки, буд. 21.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 27.02.2023 року.

Суддя: Н. М. Ваврушак