РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2023 року

м. Рівне

Справа № 572/1533/19

Провадження № 22-ц/4815/296/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Ковальчук С.О.,

Хилевича С.В.

секретар Пиляй І.С.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Сарненського районногосуду Рівненської області від 14 листопада 2022 року, у складі судді Довгого І.І., повне судове рішення складено 18 листопада 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок посягання на гідність і честь, порушення особистих прав

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , з врахуванням уточнень позовної заяви від 11 жовтня 2019 року, просила визнати, що поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 відомості, які виразилися у нецензурній формі в адресу ОСОБА_1 , що зафіксовані на відео носій, не відповідають дійсності та принижують її честь та гідність; зобов`язати ОСОБА_2 припинити неправомірні дії щодо приниження честі та гідності відносно ОСОБА_1 та спростувати поширену відносно неї недостовірну інформацію, яка містить образливі, брутальні, принизливі і нецензурні висловлювання, що ганьблять її честь та гідність; стягнути з ОСОБА_2 на її користь 25000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 6 січня 2019 року ОСОБА_2 в під`їзді будинку АДРЕСА_1 в присутності працівника поліції в словесній формі висловлювався нецензурною лайкою в її адресу, що підтверджується відеозаписом, який додається до позовної заяви. Постановою Сарненського районного суду від 24 січня 2019 року ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП. Неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 їй завдано моральної шкоди, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в зв`язку з тим, що вона була ображена та принижена в присутності працівника поліції, учасників судових розглядів справ у Сарненському районному суді при розгляді справи про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_2 9 січня 2020 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення на його користь 50 000 гривень на часткове відшкодування, заподіяної йому моральної шкоди внаслідок посягання на його гідність та честь, що полягає у розповсюдженні неправдивої інформації відносно нього, втручання в його особисте життя та створення складних умов проживання в квартирі АДРЕСА_2 та членів його сім`ї.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у них з ОСОБА_1 , яка є його сусідкою, склались неприязні стосунки, ініціатором яких є ОСОБА_1 .. Відповідач за зустрічним позовом постійно з надуманих причин звертається зі скаргами на нього в Сарненський ВП ГУНП в Рівненській області, в КП «Житлосервіс». Мешканці під`їзду склали акти, у яких констатували провокацію конфлікту з боку ОСОБА_1 , вказують на психологічний тиск з боку останньої, розповсюдження неправдивої інформації, приниження та використання нецензурної лайки. ОСОБА_1 навмисно обривала телефонний провід, через що сім`я позивача була вимушена відмовитися від стаціонарного телефону, а Інтернет мали прокладати через дах будинку. Над вхідними дверима своєї квартири ОСОБА_1 встановила систему відеоспостереження. Таким чином ОСОБА_1 слідкує хто і коли заходить та виходить з квартири, в якій проживає позивач за зустрічним позовом. Потім диски з камери відеоспостереження розповсюджуються відповідачкою надсилаються в поліцію, суд, надаються для перегляду стороннім громадянам, що на переконання позивача є втручанням в його особисте життя.

22 березня 2019 року ОСОБА_1 надіслала звернення в Сарненський відділ поліції ГУНП в Рівненській області, в якому просила притягнути до відповідальності дружину позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 , котра на її думку, неналежним чином виховує малолітніх дітей. При проведенні перевірок дані факти не знайшли свого підтвердження. Проте, для спростування неправдивої інформації відносно його дружини, ОСОБА_2 витратив багато часу, сил і нервів, було порушено його нормальні життєві зв`язки, він зазнав великих незручностей. Внаслідок пережитого нервового стресу погіршився стан його здоров`я. Внаслідок поширення відносно нього та членів його сім`ї неправдивої інформації, він переніс і переносить глибокі моральні страждання. Моральна шкода, якої він зазнав полягає в приниженні його честі та гідності, створенні нестерпних умов проживання в квартирі, де вони проживають, хвилювання за свою безпеку та безпеку доньки та дружини.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2021 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2022 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність первісних та зустрічних позовних вимог, та про відсутність правових підстав для їх задоволення, так як сторонами не надано суду доказів спричинення моральної шкоди внаслідок дій, не зазначено та не доведено наявність причино-наслідкового зв`язку та настанням негативних наслідків, в тому числі моральної шкоди. Суд першої інстанції також вказав, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

З апеляційною скаргою на вказане рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову звернулась ОСОБА_1 .. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на протязі тривалого часу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались неприязні відносини. Між ними весь час виникають сварки, ініціатором яких є відповідач, який постійно знаходить будь-які причини для сварки та фактично своїми образливими словами та діями робить її життя нестерпним, в зв`язку з чим ОСОБА_1 перебуває у постійному стресі. Вказує, що заподіяння їй моральної шкоди відповідачем підтверджується постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 24 січня 2019 року по справі № 572/249/19, якою ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП (дрібне хуліганство). Просить рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

З апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову звернувся ОСОБА_2 .. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, як доказ заподіяння ОСОБА_2 моральної шкоди довідку Сарненського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області №357/205/022010 від 11 січня 2020 року про те, що від ОСОБА_1 до Сарненського ВП з початку 2017 року до часу видачі довідки надходила велика кількість скарг та заяв щодо конфліктів з сусідами власниками квартири АДРЕСА_2 (де проживав ОСОБА_2 ), здебільшого скарги стосувались пошкодження вхідних дверей її квартири. ОСОБА_2 вказує, що оскільки за результатом перевірок вказаних звернень, його не притягнули до відповідальності, то слід вважати, що ОСОБА_1 поширювала стосовно нього неправдиву інформацію, що негативно впливало на його психологічний стан. Також зазначає, що встановлення ОСОБА_1 без погодження з ним камери відеофіксації, яка фіксувала його переміщення до чи з квартири, де він проживав, є порушенням його прав, що є підставою для відшкодування йому заподіяної моральної шкоди. Зазначає, що на підтвердженням заподіяння йому ОСОБА_1 моральної шкоди є те, що через дії відповідачки за зустрічним позовом його сім`я була вимушена змінити місце проживання. Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, ухвалити нове судове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача адвокат Слободін А.С. у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на безпідставність її доводів та просить апеляційну скаргу в частині вирішення зустрічного позову залишити без задоволення, а рішення суду у вказаній частині залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача за первісним позовом - ОСОБА_1 та її представника, які підтримали свою апеляційну скаргу, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечують, пояснення позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 та його представника, які підтримали свою апеляційну скаргу, заперечують проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 та проживає в ній.

ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою та проживав (з його слів - до 2021 року) в квартирі АДРЕСА_4 , власником якої є мати його дружини ОСОБА_4 ..

Як показують учасники справи, підтверджено матеріалами справи та показами свідків, що були допитані судом першої інстанції, між сторонами існують неприязні відносини.

Над вхідними дверима своєї квартири ОСОБА_1 встановила систему відео спостереження, що не заперечується нею.

Згідно відповіді № 357/205/022010 від 11 січня 2020 року Сарненського відділу поліції ГУ НП в Рівненській області наданої на запит адвоката, від ОСОБА_1 до Сарненського ВП надходила велика кількість скарг та заяв щодо конфліктів з сусідами власниками квартири АДРЕСА_2 : 14.12.2017 року у неї виник конфлікт з сусідом ОСОБА_2 ; 21.12.2017 року - про те, що під час виконання ремонтних робіт мешканці квартири АДРЕСА_2 пошкодили її речі та продукти харчування; 18.12.2018 року - про те, що сусіди без погодження з нею неправильно встановили вхідні двері до своєї квартири; 04.01.2019 року про те, що її сусіди ( ОСОБА_5 з чоловіком) умисно вдарили двері її квартири; 06.01.2019 року про те, що її сусіди ( ОСОБА_5 з чоловіком) умисно вдарили двері її квартири; 28.02.2019 року про те, що у неї виникають конфлікти з сусідами; 06.03.2019 року про те, що її сусідка ОСОБА_5 вдарила двері її квартири; 11.03.2019 року - просила прийняти міри до ОСОБА_5 , яка навмисно стукає їй у двері; 21.03.2019 року по факту конфліктної ситуації з сусідкою; 22.03.2019 року просила притягнути до відповідальності ОСОБА_3 , яка впродовж тривалого часу умисно пошкоджує двері її квартири; 22.03.2019 року просила притягнути до відповідальності ОСОБА_3 , яка, на її думку неналежним чином виховує своїх малолітніх дітей; 01.04.2019 року просила притягнути до відповідальності ОСОБА_3 , яка впродовж тривалого часу умисно пошкоджує вхідні двері її квартири; 02.04.2019 року про те, що ОСОБА_3 стукнула їй у двері квартири; 07.04.2019 року про те що її сусіди впродовж тривалого часу пошкоджують вхідні двері її квартири; 19.04.2019 року про те що її сусіди впродовж тривалого часу пошкоджують вхідні двері її квартири; 23.04.2019 року просила встановити особу невідомої їй жінки, яка 19.04.2019 року о 15-17 годині прийшла до її сусідки та будучи на загальній площадці показувала в сторону її дверей непристойні жести рукою; 30.04.2019 року про те що її сусіди пошкодили вхідні двері її квартири; 02.05.2019 року просила прийняти міри до ОСОБА_3 , яка 30.04.2019 року стукнула вхідні двері її квартири. Копії деяких заяв знаходяться в матеріалах справи.

Згідно наданих сторонами справи матеріалів, Сарненським ВП ГУНП в Рівненській області по заявам ОСОБА_1 про пошкодження вхідних дверей її квартири, в тому числі по заяві від 22.03.2019 року про те, що ОСОБА_3 неналежним чином виховує своїх малолітніх дітей, які також пошкоджують вхідні двері її квартири, були прийняті рішення про відсутність передбачених ст.214 КПК підстав для внесення цих звернень до ЄРДР та проведення досудового розслідування та припинено розгляд звернень ОСОБА_1 .

По факту нецензурної лайки ОСОБА_2 06 січня 2019 року на адресу ОСОБА_6 працівниками поліції 15 січня 2019 року було складено протокол про адміністративне правопорушення. Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 24 січня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 06.01.2019 о 10-00 годині в під`їзді будинку АДРЕСА_1 , висловлювався нецензурними словами в адресу ОСОБА_1 .. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173 КУпАП, провадження закрито, звільнено ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, суд обмежився усним зауваженням.

02.05.2019 року ОСОБА_3 (дружина позивача за зустрічним позовом) зверталась до Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області з заявою в якій просила притягнути до відповідальності ОСОБА_1 за подачу неправдивих свідчень, постійного відео нагляду та втручання в особисте життя. Сарненським ВП ГУНП в Рівненській області прийнято рішення про відсутність передбачених ст.214 КПК підстав для внесення звернення до ЄРДР та проведення досудового розслідування та припинено розгляд звернення.

Ні ОСОБА_1 ні ОСОБА_3 не оскаржували у визначеному законом порядку дії або бездіяльність уповноважених осіб Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області щодо невнесення до ЄРДР відомостей за їх заявами про вчинення правопорушень.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 572/2861/2020 року за результатами перегляду рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні майном, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким усунуто перешкоди ОСОБА_1 в користуванні належною їй квартирою АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_7 , що проживає в квартирі АДРЕСА_2 вказаного будинку, перевстановити вхідні двері її квартири з правими навісами для відкривання на вхідні двері з лівими навісами для відкривання за власний рахунок.

У статтях 28, 68 Конституції України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність.

Разом з тим у статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Враховуючи наведене, беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Згідно із частинами 1, 4 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Відповідно до частини першої статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

У пунктах 1, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що беручи до уваги положення статей 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 в частині визнання «відомостей», що були поширені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в присутності працівника поліції під час сварки з ОСОБА_1 , «групу купила за Чорнобиль, она … (нецензурна лексика), я никогда не прощу єтой твари», оскільки, проаналізувавши інформацію, яку позивач просила визнати недостовірною та спростувати, суд апеляційної інстанції враховує, що висловлювання відповідача, які позивач просить спростувати, не містять конкретних даних щодо оцінки її дій в контексті вчинення конкретних правопорушень або злочинних дій, є оціночними судженнями, і не можуть бути витлумачені як фактичні дані з огляду на характер використаних у них мовних засобів.

Вживання нецензурних слів відносно позивача під час конфлікту між сторонами являє собою лексичний ярлик і є образою, тому позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню. Факт вчинення вказаного правопорушення був предметом судового розгляду, постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 24 січня 2019 року провадження у справі за ст.173 КУпАП (дрібне хуліганство) закрито, звільнено ОСОБА_2 від адміністративної відповідальності, суд обмежився усним зауваженням.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то підстави для її задоволення відсутні, оскільки суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про визнання недостовірної інформації та її спростування.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Колегія суддів також погоджується з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 .

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Згідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Судом встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 з метою перевірки компетентними органами незаконних, на її думку, дій сусідів зверталася із заявами до правоохоронних органів.

Звернення ОСОБА_1 до правоохоронних органів не може розглядатися як дії, що порочать честь та гідність позивача за зустрічним позовом, оскільки таке звернення здійснене в рамках закону і спрямоване на захист та відновлення порушених конституційних прав заявника.

Обставини, на які посилається позивач за зустрічним позовом, не можуть вважатись поширенням інформації, як обов`язковий елемент юридичного складу правопорушення, для складу якого є необхідним наявність сукупності обставин, що може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації особи.

Також відсутні докази, які б доводили, що зазначена ОСОБА_1 інформація в її заявах про пошкодження дверей, в тому числі про неналежне виховання дітей дружиною ОСОБА_2 ОСОБА_3 , що виразилось в тому, що діти також пошкоджують двері сусідці, на яку посилається ОСОБА_2 , мотивовані цілеспрямованими діями, направленими на приниження честі та гідності позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ..

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про відшкодування моральної шкоди внаслідок посягання на гідність і честь позивача, що полягає в розповсюдженні недостовірної інформації відносно позивача з вказаних вище підстав.

Щодо доводів позивача за зустрічним позовом про відшкодування моральної шкоди внаслідок посягання на гідність і честь, втручання в особисте життя та створення складних умов для проживання в квартирі АДРЕСА_2 вказаного в позові будинку, внаслідок встановлення ОСОБА_1 камери відіоспостереження, колегія суддів виходить з наступного.

За положеннями частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» від 22 листопада 2018 року № 315, визначено, що місця загального користування - це місця, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, крім допоміжних приміщень.

Відповідно до статті 32 Конституції України, статті 301 ЦК України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За змістом статті 307 ЦК України фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку лише за її згодою. Знімання фізичної особи на фото-, кіно-, теле-, чи відеоплівку, в тому числі таємне, без згоди особи може бути проведене лише у випадках, встановлених законом. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру.

Враховуючи обставини саме цієї конкретної справи, те, що ОСОБА_1 встановила камеру відеоспостереження у місці загального користування з охопленням зйомки в тому числі квартири, де проживав позивач, без згоди власника сусідньої квартири, без погодження з управляючою компанією, наявність неприязних відносин між сторонами, що виникли в тому числі з приводу неправильного монтажу дверей власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджено постановою Рівненського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 572/2861/20, колегія суддів погоджується з доводами позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 , що могло мати місце втручання відповідача ОСОБА_1 в приватне життя ОСОБА_2 ..

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не є власником квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку, та в своєму позові не заявляв вимогу про демонтаж камери відеоспостереження.

Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною першою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

В контексті обставин цієї справи та обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди загалом правильним слід визнати висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем за зустрічним позовом факту завдання йому моральної шкоди внаслідок встановлення відповідачкою за зустрічним позовом камери відеоспостереження.

Доводи апеляційної скарги такий висновок суду першої інстанції не спростовують.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні усправі докази надані сторонами, дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

За таких обставин підстав для скасування чи зміни рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 14 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текс постанови складено 24 березня 2023 року.

Головуючий суддя І. В. Вейтас

Судді: Н. М. Ковальчук

С. В. Хилевич