Провадження № 22-ц/801/113/2023
Провадження № 22-ц/801/114/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 рокуСправа № 127/26768/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2022 року, ухвалені суддею Вінницького міського суду Вінницької області Федчишеним С.А.,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та 06.09.2022 ,змінивши предмет позову, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 313,75грн. в рахунок відшкодування вартості 1 /2 частки автомобіля марки Nissan модель Note, д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску та судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який 04.12.2019 розірвано. Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки Nissan модель Note, д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску. Постановою Вінницького апеляційного суду від 24.06.2021 за кожним з них визнано право власності на 1 /2 частку вищевказаного автомобіля.

Позивач вказує, що автомобіль перебуває у спільній частковій власності, при цьому вона неодноразово намагалась вирішити з ОСОБА_1 питання щодо можливості спільного користування автомобілем. Але в вересні 2021 року позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 уклав договір купівлі продажу даного автомобіля з ОСОБА_3 . Про намір укласти договір купівлі продажу ОСОБА_1 позивача не повідомляв, згоди позивача на укладення договору не отримував. В подальшому позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 передав право на даний автомобіль ОСОБА_1

ОСОБА_2 зазначає, що в добровільному порядку вона з відповідачем не змогла домовилися щодо відшкодування їй Ѕ вартості автомобіля, тому в судовому порядку просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь вартості 1 /2 частки автомобіля в розмірі 50 313,75грн.

Вказані обставини стали підставою звернення до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 50 313,75 грн. в рахунок відшкодування вартості 1 /2 частки автомобіля марки Nissan модель Note, номер кузову НОМЕР_2 д.н.з. НОМЕР_1 2008року. Вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15436,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду та додатковим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить ухвалу Вінницького міського суду від 01.11.2022 про прийняття до розгляду заяви позивача про зміну предмету позову скасувати, а заяву залишити без розгляду. Також, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у позові, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що провадження у справі було відкрито 06.10.2021, а заява про зміну предмету позову подана 06.09.2022, що суперечить вимогам ч.3 ст. 49 ЦПК України, так як справа розглядалась за правилами спрощеного провадження. Крім того, суд першої інстанції вдруге вирішив питання щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя. Водночас, суд не вирішив питання щодо припинення права позивача власності на Ѕ частку автомобіля. Також, позивач не довела факту неможливості спільного користування автомобілем .

Крім того скаржник вказує, що ухвалюючи додаткове рішення, суд не надав належної оцінки наданим позивачем доказам на підтвердження суми витрат на професійну правничу допомогу. В свою чергу, витрати в розмірі 15436,00 грн є значно завищеними та неспівмірними із складністю справи та наданим адвокатом обсяг послуг. Просив відмовити у їх стягненні.

На апеляційну скаргу позивач подала відзив, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Також, просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з`явилася, про причини своєї нявки суд не повідомила. Надіслала заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що її адвокат перебуває у відпустці за межами України. Однак доказів вказаній обставині не надала (зокрема копії відповідного Наказу адвокатського об`єднання, тощо).

Враховуючи строки розгляду апеляційної скарги, визначені ст. 371 ЦПК України, зважаючи на те, що причини неявки адвоката позивача, з урахуванням обставин справи, суд розцінює як не поважні, тому підстав для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вбачає.

Суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у відсутність ОСОБА_2 та її адвоката.

Також, в судове засіданні відповідач ОСОБА_3 не з`явився, про причини своєї нявки суд не повідомив. Суд вирішив розглянути справу у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Вінницького апеляційного суду від 24.06.2021, крім іншого, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1 /2 частку автомобіля марки Nissan модель Note, д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску.

При цьому питання реального поділу спільного майна подружжя, а саме автомобіля марки Nissan Вінницьким апеляційним судом у вказаній справі не вирішувалось.

Відтак посилання в апеляційній скарзі про те, що в справі, що переглядається, повторно вирішено питання поділу майна подружжя до уваги не приймається, адже є безпідставним.

З висновку експерта №2712/20-21 від 17.06.2020 , який був наданий ОСОБА_2 в підтвердження позовних вимог і який був зроблений на виконання судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №127/31785/19 слідує, що вартість легкового автомобіля Nissan модель Note, д.н.з. НОМЕР_1 2008 року випуску складає 100 627,50 грн.

Розмір вартості автомобіля відповідачем у визначеному ЦПК України спростований не був.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що автомобіль є неподільною річчю та спільно користуватися ним не можливо, тому наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації спільного майна подружжя, що становить 1/2 частину вартості придбаного у період зареєстрованого шлюбу автомобіля в розмірі 50 313, 75 грн.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.

Відповідач не заперечив факт перебування у його користуванні спірного автомобіля. Сам факт невизнання відповідачем позову в суді першої інстанції, оскарження рішення суду в апеляційному порядку, а також недобросовісна поведінка , яка виразилась у відчуженні автомобіля без згоди його співвласника, свідчить про те, що права позивача порушені. Відтак посилання в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_2 не довела порушення свого права не приймається колегією суддів до уваги.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною першою статті 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України визначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Так, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми вказаної статті свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними.

Судом встановлено, що під час шлюбу сторони за спільні кошти придбали автомобіль, та на підставі постанови Вінницького апеляційного суду за кожним із сторін визнано право власності на Ѕ частку даного автомобіля.

Автомобіль перебуває у спільній частковій власності, проте відповідач ОСОБА_1 уклав договір- купівлі-продажу автомобіля із відповідачем ОСОБА_3 , при цьому розпорядившись не лише своєю часткою у спільному майні, а й позивача.

Як підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 без згоди позивача відчужив належну їй на праві власності Ѕ частку автомобіля, та порушив її права, як власника. Крім того, порушив її переважне право перед іншими на придбання належну йому Ѕ частки.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вирішуючи спір, дійшов правильного висновку, що порушене право позивача, яке підлягає захисту шляхом стягнення на користь позивача грошової компенсації за належну їй частку у спільній сумісній власності і такий спосіб захисту, з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами є ефективним.

Водночас, суд обґрунтовано зазначив, що предмет спору є неподільною річчю та спільно користуватися ним не можливо.

З чим погоджується Вінницький апеляційний суд.

Ч.3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки для звільнення від доказування, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В свою чергу, позивач надала суду першої інстанції належні та допустимі докази на підтвердження заявлених нею вимог, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття обґрунтованого та вмотивованого рішення, яке і було ухвалене судом першої інстанції.

Враховуючи те, що відповідач ОСОБА_1 відчужив належний сторонам автомобіль на користь відповідача ОСОБА_3 (державна реєстрація проведена 12.08.2021. без згоди позивача, а в подальшому останній продав його попередньому власнику- ОСОБА_1 , право власності у відповідності до п.1 ч.1 ст.346 ЦК України є припиненим, тому посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд не вирішив питання про припинення права власності на Ѕ частину автомобіля за позивачем, не заслуговують на увагу, адже висновків суду першої інстанції не спростовують і не спливають на правильність ухваленого рішення.

При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.

03.11.2022 року позивачем була подана заява про стягнення на її користь витрат на професійну правничу допомогу, копія якої 03.11.2022 року була направлена нею відповідачу.

Письмових заперечень щодо поданої заяви ОСОБА_1 до суду першої інстанції на подавав.

Вінницький апеляційний суд вважає, що вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із витратами на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку, визначеного ст.137 ЦПК України, правомірно стягнув суму у розмірі 15436,00 гривень.

Ст. 137 ЦПК України передбачає підстави та порядок вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі «Гімайдуліна та інші проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як свідчать матеріали справи, відповідно до договору від 01.10.2021 (а.с. 26) професійну правничу допомогу позивачу в суді першої інстанції надавала адвокат Чуприна О.М., повноваження якої підтверджуються ордером серії ВН № 184955 (а.с. 25).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надала суду договір; квитанції про сплату послуг (а.с. 150а, 150б); акт про виконання та прийняття робіт з надання правової допомогти, згідно якого загальна вартість послуг становить 15436,00 грн (а.с. 151).

Ч.4 ст.137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на професійну правничу допомогу повинен бути співмірним із рядом критеріїв, які визначені частиною 4 цієї статі.

Вказаний розмір витрат про надання професійної правничої допомоги є співмірним із складністю справи, часом витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг і виконаних робіт, ціною позову, тобто таким, що не суперечить вимогам ч.4 ст.137 ЦПК України.

Отже, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дотримався порядку визначеного ст.137 ЦПК України та правильно стягнув суму 15436,00 гривень з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач надала належні докази, які належним чином підтверджують виконаних адвокатом робіт та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги.

Такий висновок суду є законним і справедливим.

Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що понесені позивачем витрати на професійну правову допомогу є значно завищеними, необґрунтованими та неспівмірними є безпідставними. Відповідач не довів неспівмірність таких витрат , як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява про зміну предмету позову подана 06.09.2022, суперечить вимогам ч.3 ст. 49 ЦПК, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів справи позивач подала заяву про зміну предмету позову 05.09.2022 засобами поштового зв`язку, копія якої з додатками була направлена і відповідачам.

Вінницький апеляційний суд вважає, що прийняття вказаної ухвали судом першої інстанції від 01.11.2022 про прийняття заяви про зміну предмета позову не суперечить нормам ЦПК України , не впливає на правильність ухваленого судом рішення та не є обов`язковою підставою для його скасування.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить ухвалити рішення про відмову позивачу у задоволені позовних вимог про визнання частково недійсним договору про відчуження майна та переведення прав та обов`язків покупця. Вказані доводи до уваги апеляційною інстанцією не приймаються, оскільки такі позовні вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення скаржником норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування судового рішення.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне, обґрунтоване та справедливе рішення та додаткове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення та додаткове рішення без змін.

ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу просила стягнути з ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн за перегляд справи в суд апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу необхідно виходити із положень ст. 137 ЦПК України.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до роз`яснень п. 48 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як свідчать матеріали справи, до відзиву на апеляційну скаргу позивач додала квитанцію щодо сплати адвокату коштів в розмірі 4000,00 грн (а.с. 178); договір про надання правової допомоги №12 між позивачем та адвокатом від 02.12.2022, який надано до апеляційного суду (а.с. 189-190) та акт виконаних та прийнятих робіт з надання правової допомогти, згідно якого загальна вартість послуг становить 4000,00 грн (а.с. 187).

Згідно з ч.5 статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи слідує, що разом із зазначеними доказами позивач надала суду докази надіслання відповідачам відзиву на апеляційну скаргу із заявою про розподіл судових витрат під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції (а.с. 176,177).

Заперечень щодо розміру понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з апеляційним переглядом справи чи клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу від ОСОБА_1 не було надано, хоча сторона не була позбавлена такої можливості.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути понесені нею і документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 12 січня 2023 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді О.В. Ковальчук

Т.Б. Сало