П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2023 року м. Київ

Справа № 755/19876/21

Провадження: № 22-ц/824/2824/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Вербової І. М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Кріль Валентина Ярославовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Арапіної Н. Є.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2021 року КП «Київтеплоенерго» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі є власникамиквартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та споживачами послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надаються позивачем. 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та Комунальним КП «Київтеплоенерго» було укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 602-18, відповідно до якого первісний кредитор передав, а новий кредитор набув права вимоги щодо виконання грошових зобов`язань з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Окрім того, з 01 травня 2018 року відповідачі продовжують не оплачуватипослуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, внаслідок чого утворилася заборгованість. За наведених обставин, позивач просив суд стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за послуги з централізованого опалення спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 18 800,58грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 23 782,7грн, заборгованість за послуги з централізованого опалення спожиті з 01 травня 2018 року у розмірі 14 648,26 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води спожиті з 01 травня 2018 року у розмірі 5 038,06 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року позов КП виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення, спожиті до 01 травня 2018 року, у розмірі 18 800,58 грн., заборгованість за послуги централізованого постачання гарячої води, спожиті до 01 травня 2018 року, у розмірі 23 782,67 грн., заборгованість за послуги з централізованого опалення з 01 травня 2018 року у розмірі 14 648,26 грн., заборгованість за послуги централізованого постачання гарячої води, спожиті з 01 травня 2018 року, у розмірі 5038,06 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у розмірі 8,25 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 567,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у розмірі 8,25 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 567,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у розмірі 8,25 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 567,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь КП виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) «Київтеплоенерго» витрати, пов`язані з вчиненням процесуальних дій, необхідних для розгляду справи, у розмірі 8,25 грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 567,50 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Кріль В. Я. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не врахування обставин, що мають істотне значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити новепро відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідачі є власниками лише 56/100 частини квартири. Власником 44/100 частин є ОСОБА_5 . Окрім того, згідно рахунку - повідомлення станом на 01.10.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 - 1, 2, 3, 4 кв. 39 , загальна площа 74,40 кв.м (ІД 584359), у відповідачів відсутня заборгованість з оплати наданих позивачем послуг.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 28 вересня та 13 жовтня 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками 56/100 частин квартири АДРЕСА_3 в рівних частинах (а.с. 77).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам.

З 1 травня 2018 року надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго».

11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» укладений договір №602-18 про відступлення права вимоги (цесії), за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору. Перелік договорів (особових рахунків), споживачів та сум грошових зобов`язань (основний борг), право вимоги яких відступається за цим договором, зазначається у додатку № 1 та додатку №2 до цього договору.

Відповідно до наданого КП «Київтеплоенерго» розрахунку відповідачі мають заборгованість по оплаті наданих послуг, зокрема: заборгованість за послуги з централізованого опалення спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 18 800,58 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води спожиті до 01 травня 2018 року у розмірі 23 782,7 грн, заборгованість за послуги з централізованого опалення спожиті з 01 травня 2018 року у розмірі 14 648,26 грн, заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води спожиті з 01 травня 2018 року у розмірі 5 038,06 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав, що відповідачі як власники квартири не виконують зобов`язання по оплаті послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а відтак наявна у них заборгованість підлягає стягненню на користь позивача.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком, яка включає утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право: одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1); без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (п. 2); на усунення протягом строку, встановленого договорами про надання житлово-комунальних послуг або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг (п. 4); на зменшення у встановленому законодавством порядку розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості (п. 5); складати та підписувати акти-претензії у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їхніх споживчих властивостей та перевищенням строків проведення аварійно-відновних робіт (п. 9).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України`Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку зобов`язаний забезпечувати належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладати з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг (п. 1); у разі прийняття співвласниками багатоквартирного будинку відповідного рішення від імені, в інтересах та за рахунок співвласників укладати з виконавцями комунальних послуг договори про надання таких послуг, забезпечувати виконання умов договорів та контроль якості цих послуг (п. 5); за рішенням співвласників багатоквартирного будинку та в межах виділених ними коштів організовувати виконання та виступати замовником робіт з капітального ремонту (заміни) спільного майна багатоквартирного будинку (п. 7); щороку звітувати перед споживачами про виконання кошторису витрат та подавати кошторис витрат на поточний рік споживачам на погодження (п. 10).

Частиною першою статті 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.ст. 67, 68 ЖК Української РСР наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

За приписами ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених у статті 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", є наступні: виконання рішення зборів співвласників; своєчасна оплата за спожиті житлово-комунальні послуги.

Отже, Закон покладає обов`язок утримання квартири та сплати житлово-комунальних послуг на власника квартири у багатоквартирному будинку.

У частині першій статті 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У відповідності до змісту частини третьої статті 6, частини першої статті 630 ЦК України, статей 19-21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", умови типового договору, що набули юридично обов`язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов`язковими для сторін договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що ОСОБА_5 є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, у позивача відсутні документи, які підтверджують право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру. Отже, реєстрація права власності на вказану квартиру відбулась до початку роботи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Після відкриття провадження у справі КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило суд про те, що згідно з даними реєстрових книг КП квартира АДРЕСА_3 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 по частині, та надало суду копію відповідного свідоцтва про право власності на житло.

У зв`язку з наведеним, позивач подав до суду уточнену позовну заяву до вказаних відповідачів, виключивши з їх числа ОСОБА_5 .

В той же час, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 04.08.1995 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є власниками лише 56/100 частин квартири АДРЕСА_3 в рівних частинах (а.с. 58).

Окрім того, у вказаному свідоцтві зазначено, що площа квартири (кімнат, будинку) становить 73,9 кв.м. Характеристика квартири (кімнат) та її обладнання наведені у технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва. Вказана квартира є комунальною і відповідачі є власниками кімнат № 1,2,3,4 у квартирі АДРЕСА_3 (а.с. 58 зв.)

Згідно долученої до апеляційної скарги копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , вказана комунальна квартира складається з 7 кімнат, і відповідачі є власниками кімнат 1-4 у вказаній квартирі.

Однак, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач не вказав за якими саме кімнатами у квартирі № 39 рахується заборгованість з наданих послуг.

Згідно наданої відповідачами копії рахунку-повідомлення, направленого до квартири АДРЕСА_5 станом на 01.10.2022 року наявна заборгованість за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 97,89 грн, та з централізованого опалення у розмірі 47,81 грн.

А згідно копії рахунку-повідомлення, направленого до квартири АДРЕСА_6 станом на 01.09.2022 року наявна заборгованість за послуги з гарячого водопостачання у розмірі 28 658,90 грн, та з централізованого опалення у розмірі 37 308,84 грн.

Однак, в матеріалах справи відсутні докази щодо належності права власності на 44/100 вказаної квартири, тобто, кімнат 5,6,7, а тому висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для покладення на ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 обов`язку щодо сплати заборгованості з наданих послуг до кімнат 5,6,7 квартири АДРЕСА_3 є помилковими.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Кріль Валентина Ярославовича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді І. М. Вербова

В. А. Нежура