ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 428/10003/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 липня 2021 року, яке ухвалене суддею Шубочкіною Т.В. у місті Сєвєродонецьк Луганської області та повне судове рішення складено 30 липня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (надалі - АТ Альфа-Банк), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцева Н.В., про визнання кредитного договору припиненим.

Позов мотивовано тим, що 04.09.2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №556/16-ПК 100 з додатковими угодами №№1,2,3.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.03.2015 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсоцбанк» заборгованість в сумі 141 415,30 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 09.08.2017 року скасовано рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.03.2015 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за спливом строку позовної давності.

11.05.2007 року приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. зареєстроване обтяження №4940979 на нерухоме майно: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позивачу на праві сумісної власності.

Позивач зазначив, що на даний час обтяження не зняте, хоча на його думку, заборгованість у нього перед ПАТ «Укрсоцбанк» відсутня.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №566/16 ПК 100 від 11.05.2007 року, з додатковими угодами до нього, укладеного між ОСОБА_1 та АБ «Укрсоцбанк», посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1877 припиненими. Скасувати заборону відчуження на нерухоме майно, а саме: квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано заборону відчуження на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 840, 80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач АТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального прав та неврахування сталої судової практики в аналогічних спорах.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позичальником ОСОБА_2 не здійснено належне виконання Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №556/16-ПК 100 з додатковими угодами №№1,2,3у, яке припиняє основне зобов`язання, а тому правові підстави для припинення іпотеки у зв`язку з припиненням основного зобов`язання відсутні. При цьому, наголошує на тому, що сплив строку виконання зобов`язань не припиняє правовідносин сторін та не припиняє самого зобов`язання, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 17 травня 2017 року у справі №6-786цс17. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд й справі №552/1528/15-ц.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 11.05.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №556/16-ПК 100 (далі Кредитний договір).

Відповідно до п. 1.1. Кредитного договору, Кредитор зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом «Кредит».

Згідно з пп. 1.1.1. п. 1.1. Кредитного договору, надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами, зі сплатою 16,5 відсотків річних та комісій, в межах максимального ліміту заборгованості до 80000,00 гривень, з наступним графіком змін максимального ліміту заборгованості: ліміт кредитних коштів повинен бути використаний Позичальником в повному обсязі не пізніше дати закінчення першої третини терміну дії кредитного договору, укладеному з Позичальником, але не пізніше, ніж через 2 роки з дня укладення договору кредитної лінії та кінцевим терміном повернення заборгованості за Кредитом до 10 травня 2017 року на умовах визначених цим Договором.

Пунктом 1.2. Кредитного договору, Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: споживчі цілі.

Згідно з п.1.3. та пп. 1.3.1. п. 1.3. Кредитного договору, в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає: в день укладення цього Договору з Позичальником іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 надалі «Майновий поручитель», передає Кредитору в іпотеку двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заставною вартістю 101000,00 гривень.

Відповідно до п.7.3. Кредитного договору, цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

Згідно п.1 Додаткової угоди №1 до Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №556/16-ПК 100 від 11.05.2007 року, відповідно до Основних положень договору Кредитор надає Позичальнику Кредит у формі разового кредиту в сумі 55000,00 гривень зі сплатою за користування Кредитом процентів у розмірі 16,5 річних. Згідно з п. 3 Додаткової угоди №1, Кредит надається на строк з 11.05.2007 року по 10.05.2017 року включно.

11.05.2007 року Приватним нотаріусом Сєвєродонецького нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. зареєстровано обтяження №4940979 на нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.03.2015 року, у справі №428/6302/14-ц, позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за Кредитним договором №556/16-ПК100 в сумі 141415,30 грн.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 09.08.2017 року, у справі №428/6302/14-ц, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 05.03.2015 скасовано. Ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення пені, нарахованої за період з 14.04.2014 року по 16.07.2014 року, в сумі 4505,39 грн., відмовлено за необґрунтованістю, а у задоволенні інших позовних вимог відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання припиненим Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №566/16 ПК 100 від 11.05.2007 року, з додатковими угодами до нього, укладеного між ОСОБА_1 та АБ «Укрсоцбанк», посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1877, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до умов Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №566/16 ПК 100 від 11.05.2007 року, з додатковими угодами до нього, кінцевим терміном повернення кредиту є 10 травня 2017 року, що свідчить про те, що кредитний договір вичерпав свою дію, а тому його дія вважається припиненою, у зв`язку з чим, не має необхідності у вчиненні додаткових дій щодо визнання його припиненим.

Зважаючи на те, що відповідачем АТ «Альфа-Банк» ставиться питання про ухвалення рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, однак доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про скасування заборони відчуження на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , колегія суддів не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання припиненим Договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №566/16 ПК 100 від 11.05.2007 року, з додатковими угодами до нього, укладеного між ОСОБА_1 та АБ «Укрсоцбанк», посвідченого приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцевою Н.В. і зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №1877, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування заборони відчуження на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що кредитором, тобто ПАТ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк») пропущено строк пред`явлення вимог до боржника ОСОБА_1 , що є підставою для скасування обтяження на нерухоме майно, яке було надано в якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, у наведеній вище частині, не відповідає. З огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Разом з тим, згідно з частинам 1, 3 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Колегія суддів зазначає, що особливості окремих видів застав, в тому числі іпотеки, можуть визначатися іншими законами, а саме Законом України "Про іпотеку".

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (абзац 3); іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель (абзац 7); майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника за основним зобов`язанням на підставі договору, закону або рішення суду (абзац 8); боржник - іпотекодавець або інша особа, відповідальна перед іпотекодержателем за виконання основного зобов`язання (абзац 10).

Таким чином, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов`язання. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами боржника.

На відносини майнової поруки норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки не поширюються, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом.

Статтями 17, 18, 19 Закону України "Про іпотеку" встановлено підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки і внесення змін і доповнень до іпотечного договору.

Так, згідно з імперативними вимогами частини 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Враховуючи імперативну норму частини 1 статті 17 Закону України "Про іпотеку", колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що зміст вказаної норми є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, а до наведеного переліку підстав припинення іпотеки не входить така підстава, як пропуск Банком (Іпотекодержателем) строку позовної давності.

Так, правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов`язання" розділу І книги 5 "Зобов`язальне право" ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають.

Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак, за змістом статті 267 ЦК України, сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина 3 цієї статті). У разі пропуску позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропуску поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина 5 цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина 1 цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина 2 статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі №921/247/17-г/16 та від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18).

Відповідно до статті 599 ЦК України, яка кореспондується з положеннями статті 202 ГК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

При цьому, належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Натомість, як встановлено колегією суддів, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, зокрема, платіжні доручення, банківські виписки, довідки Банку, на підтвердження факту перерахування позичальником ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованості кредитом, наявність якої встановлено рішенням Апеляційного суду Луганської області від 09.08.2017 року, у справі №428/6302/14-ц.

До того ж слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в пунктах 32-35 постанови від 28.03.2018 року, у справі №444/9519/12, висловила правову позицію про те, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Відповідно до п.7.3. Кредитного договору, цей Договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання Сторонами прийнятих на себе зобов`язань, а доказів виконання позивачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань суду не надано, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для скасування обтяження на нерухоме майно, яке було надано позивачем в якості забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування заборони відчуження на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів скасовує рішення суду в частині стягнення з АТ «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн., оскільки позивачеві ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні його позовних вимог й він не має права на компенсацію понесених ним судових витрат.

При цьому, колегія суддів стягує з ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 262,00 грн., що відповідає розміру, визначеному Законом України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 липня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцева Наталія Вікторівна про скасування заборони відчуження на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Приватний нотаріус Сєвєродонецького міського нотаріального округу Єпіфанцева Наталія Вікторівна про скасування заборони відчуження на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнення з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати у розмірі 1 262 (одна тисяча двісті шістдесят дві) гривні 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: