Номер провадження: 22-ц/813/3663/23
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття апеляційного провадження

18.01.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Орловської Н.В.,

суддів Пузанової Л.В.,

Семиженка Г.В.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.

розглянув відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2020 року y справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

02 вересня 2019р. ОСОБА_4 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначила, що 03.07.2018 року між сторонами було укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого відповідач отримала від позивача 15 000,00 дол. США та взяла на себе зобов`язання повернути борг за вказаним договором та відсотки за користування позикою в cyмi 3000 доларів США. Крім того, 03.07.2018 року між сторонами був укладений договір позики, також оформлений розпискою, відповідно до якого відповідач отримала від позивача 35 000,00 дол. США та взяла на себе зобов`язання повернути борг до 03.07.2019 року. Однак y визначені строки відповідач гроші нe повернула та до теперішнього часу ухиляється від виконання зобов`язання. Стороною позивача зроблено розрахунок 3% річних від суми позики, які також просить стягнути з відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 03.07.2018 року у розмірі 18 000,00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 03.07.2018 року у розмірі 533,00 долари США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 03.07.2018 року y poзмipi 35000,00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики від 03.07.2018 року у розмірі 164,00 долари США.

Здійснено нарахування 3% річних на непогашені суми заборгованості, які виникли на підставі двох розписок від 03.07.2018 року, до моменту виконання рішення суду по даній справі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 9989,20 грн.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що доводи позивача щодо укладення договорів позики з відповідачем від 03.07.2018р. на суму 35000,00 доларів США та на суму 18000 доларів США, від повернення яких остання ухиляється, підтверджені матеріалами справи та не спростовані стороною відповідача належними та допустимими доказами. При цьому суд погодився з наведеним позивачем розрахунком трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, здійсненого відповідно до ст. 625 ЦК України.

Доводи відповідача про те, що розписка про отримання позики в сумі 35 000 доларів США була написана під психологічним тиском суд першої інстанції визнав необґрунтованими, оскільки належними та допустимими доказами зазначені обставини не підтверджені, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи в судовому засіданні заявлено не було.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в повному обсязі.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 лютого 2020 року вже було предметом перегляду в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 . Предметом дослідження суду апеляційної інстанції були доводи ОСОБА_3 про те, що судом першої інстанції при постановленні рішення не встановлена справжня природа правовідносин сторін, оскільки відповідач була змушена написати боргову розписку від 03.07.2018 року із зобов`язанням сплатити ОСОБА_4 борг в розмірі 35000 доларів США до 03.07.2019 року під тиском та загрозами фізичного насильства. Також ОСОБА_3 зазначала, що розписка на суму 35000 доларів США не містить усіх необхідних умов, а факт отримання y позику коштів в сумі 35000 доларів США від ОСОБА_4 категорично заперечує.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03.06.2021р., винесеною за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 , рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2020 року залишено без змін.

12.09.2022р. ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, звернувся з апеляційною скаргою, y якій просить рішення Київського районного суду м.Одеси від 19.02.2021р. скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 03.07.2018р. у розмірі 35 000 доларів США та трьох відсотків річних в сумі 164,00 долари США, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог.

В обґрунтування своєї позиції зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто без участі скаржника, який є чоловіком відповідачки ОСОБА_3 , а борг за судовим рішенням звертається на майно, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя. З огляду на викладене скаржник вважає, що оскаржуваним рішенням порушено його права та інтереси, що стало підставою для звернення з даною апеляційною скаргою.

Крім того скаржник зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права y подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №194/1126/18, від 19.05.2020 у справі №757/21587/16-ц, від 22.01.2020р. у справі №500/5692/16-ц, від 20.03.2020 у справі №362/6495/18, від 04.03.2020 у справі №632/2209/16, від 23.03.2020 у справі №195/553/18, від 20.03.2019 у справі №629/4122/15-ц, від 16.01.2019 у справі №3464/3790/16-ц, від 26.09.2018 у справі №133/431/15-ц, від 18.10.2017 у справі №6-1662цс17, від 11.11.2015 y справі №6-1967цсl.

Суд першої інстанції не врахував, шо позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 35000 доларів США, а також не враховано доводи відповідачки щодо складання нею розписки про отримання вказаних коштів під психологічним тиском та погрозами фізичного насильства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , від імені якої діє адвокат Цимбал Сергій Юрійович, доводи апелянта не визнає. Вважає, що оскаржуваним рішенням питання про права та інтереси скаржника не вирішувалося, а тому апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність судового рішення в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі y справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі y справі, права апеляційного оскарження судового рішення, є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участь у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Судом встановлено, що питання про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в сумі 35000 доларів США та трьох відсотків річних в сумі 164,00 долари США вже було предметом розгляду в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_3 .

Згідно ч.1 ст. 370 ЦПК України якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.

Суд апеляційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи. (ч.4 ст. 370 ЦПК України)

Враховуючи, що доводи про складання ОСОБА_3 розписки щодо отримання нею 35000 доларів США під психологічним тиском та загрозами фізичного насильства з боку ОСОБА_4 , а також заперечення факту отримання відповідачем вказаних коштів вже були предметом розгляду під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , тому з урахування вимог ч.4 ст. 370 ЦПК України суд апеляційної інстанції не бере вказані доводи до уваги, а розглядає скаргу ОСОБА_1 в межах доводів, які не розглядалися раніше.

Так, звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказує на те, що у ході виконання рішення суду першої здійснюється звернення стягнення на майно, співвласником якого є скаржник, як другий з подружжя, тому останній вважає свої права та інтереси порушеними, що дає йому право на звернення з даною апеляційною скаргою.

Апеляційний суд вважає вказане твердження апелянта необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, того самого роду та такої саме якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення i (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово.

Вищевказана стаття визначає правила розпорядження подружжям майном, що є об`єктом права їх спільної сумісної власності. Таке розпорядження здійснюється шляхом укладення дружиною та/або чоловіком різноманітних правочинів з іншими особами. Якщо правочин щодо спільного майна укладає один з подружжя, то воля другого з подружжя, його згода на укладення правочину має бути з`ясована окремо.

Разом з тим, для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Зазначене узгоджується із практикою Верховного Суду, викладеною y постановах від 09 червня 2020 року в справі №522/20907/16-ц, від 27 листопада 2019 року в справі №133/3928/14-ц, від 18 листопада 2019 року в справі №569/7631/15-ц.

Крім того, за визначенням ч.3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є гроші чи інше майне, отримане одним із подружжя за договором, y випадку, якщо такий договір укладений ним в інтересах сім`ї.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги не містять посилань щодо укладання ОСОБА_3 договору позики та отримання на його підставі коштів в сумі 35000 доларів США в інтересах сім`ї, тому наведене не створює у іншого подружжя обов`язку повернути суму боргу на виконання рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2020 року.

Таким чином, характер спірних правовідносин сторін договору позики та ухвалене y справі рішення суду щодо вирішення спору між ними не створює жодних наслідків чи порушень майнових прав або інтересу ОСОБА_1 , оскільки таке судове рішення передбачає його виконання за рахунок належного саме боржникові майна.

Також апеляційний суд звертає увагу, що законодавцем визначено алгоритм захисту прав співвласника майна боржника шляхом визначення частки майна боржника y майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Проте, зазначена процедура стосується порядку виконання рішення суду та не може бути реалізована шляхом його апеляційного оскарження.

Оскільки необхідність звернення стягнення на належне скаржнику майно за договором позики, укладеним іншим з подружжя, яким апелянт обґрунтовував своє право на апеляційне оскарження рішення Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2020 року, не знайшло свого підтвердження, тому доводи апелянта щодо вирішення оскаржуваним судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки є необґрунтованими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстави вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи те, що рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2020 року y даній справі нe вирішує питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_6 , який не брав участі y справі, тому апеляційне провадження за його апеляційною скаргою підлягає закриттю.

24.10.2022 року адвокатом Цимбал С. Ю. подано до суду в електронній формі заяву про розподіл судових витрат, понесених ОСОБА_5 у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в якій просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 15000,00 грн компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для розподілу витрат ОСОБА_5 на правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

ЦПК України містить норми щодо розподілу судових витрат у разі ухвалення судового рішення (частина друга статті 141 ЦПК України) та y випадках, коли вимоги позивача судом по суті нe розглядалися, але справа провадженням закінчується у зв`язку із закриттям такого чи залишенням позову без розгляду (стаття 142 ЦПК України).

Перегляд судових рішень (як рішень, постанов та ухвал) у апеляційному порядку унормовано спеціальними статтями ЦПК України. Доступ до апеляційного перегляду є одним із принципів цивільного процесу і передбачений у пункті 8 частини третьої статті 2 та статті 17 ЦПК України.

За результатами апеляційного перегляду відповідно суд має право як на певні висновки щодо розгляду справи по суті (стаття 374 ЦПК України), так і певні процесуальні висновки, які унеможливлюють подальший апеляційний розгляд (стаття 362 ЦПК України).

Однією з таких підстав закриття апеляційного провадження є те, що після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи нe вирішувалося.

Суд звертає увагу, що апеляційне провадження має певні етапи, які вимагають як дій суду, так і дій інших учасників справи.

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги.

Тому і у випадку закриття апеляційного провадження мають бути враховані судові витрати, які понесли інші учасники справи у зв`язку зі зверненням особи з апеляційною скаргою та відкриттям апеляційного провадження.

Отже, у разі закриття апеляційного провадження y зв`язку з тим, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка подала апеляційну скаргу не вирішувалося, інші учасники справи, які добросовісно реагували на відкриття апеляційного провадження, y зв`язку з чим понесли судові витрати, могли розраховувати на відшкодування вказаних витрат у випадку залишення апеляційної скарги без задоволення. Однак такий же за своїми наслідками результат вони б отримали і у разі закриття апеляційного провадження, оскільки судове рішення, ухвалене судом першої інстанції по суті спору, залишається без змін.

Тому y випадку закриття апеляційного провадження відсутні будь-які обставини, які б унеможливлювали або нівелювали загальний принцип відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року по справі №9359/2368/19.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що рішенням Київського районного суду м.Одеси від 19 лютого 2020 року порушено його права, звернувся до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою.

За наслідками розгляду даної апеляційної скарги суд апеляційної інстанції встановив, що рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2020 року y даній справі нe вирішує питання про права, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , y зв`язку з чим дійшов висновку про закриття апеляційного провадження.

З огляду на зазначене, витрати ОСОБА_5 на професійну правничу допомогу, понесені y зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 , як особи, яка безпідставно ініціювала апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявлених ОСОБА_5 до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним y виборі захисника своїх прав.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставно твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставно завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, y положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога ОСОБА_5 y суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Цимбал С.Ю. на підставі договору про надання правової допомоги від 11.01 2.022 p.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача y кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-УІ видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших Документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб y судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративною та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються y договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися y ці правовідносини.

Пунктом 5.1 розділу 5 договору про надання правової допомоги від 11.01.2022 р., укладеного між ОСОБА_7 (клієнтом) та адвокатом Цимбал С.Ю., передбачено, що за надання правової допомоги клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар, розмір якого сторони погоджують окремою угодою.

Згідно Додатку №1 від 26.09.2022р. до договору про надання правової допомоги від 11.01.2022р., сторони визначили наступні зобов`язання адвоката в рамках відповідних правовідносин: «1.Адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу y зв`язку з переглядом справи №947/21017/19 y суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.02.2020р. за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

2.1 Сторони на виконання розділу 5 Договору погодили розмір гонорару адвоката за надання правничої допомоги y суді апеляційної інстанції в сумі 15 000,00 грн.

3. Належне надання адвокатом i прийняття клієнтом послуг оформлюється актом виконаних робіт (наданих послуг), що є невід`ємною частиною договору.»

У пункті 4 Додатку №1 сторони погодили порядок оплати гонорару адвоката, згідно якого за надання правової допомоги, передбаченої вказаним додатком, y суді апеляційної інстанції клієнт сплачує суму в розмірі, визначеному в пункті 2.1 Додатку №1, протягом 30 календарних днів з дня ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно Акту приймання-передачі наданої (правової) допомоги в рамках Додатку №1 від 26.09.2022р. до договору про надання правової допомоги від 11.01.2022p. адвокат Цимбал С.Ю. надав, а ОСОБА_7 прийняла надану правничу допомогу щодо захисту її інтересів y зв`язку з переглядом справи №947/21017/19 y суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.02.2020р. за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Загальна вартість послуг, яка підлягає оплаті з боку клієнта на користь адвоката, складає 15 000,00 грн.

Апеляційний суд приймає вказані документи в якості доказів на підтвердження виконання адвокатом Цимбал С.Ю. робіт на підставі договору про надання правової допомоги від 11.01.2022р. та додатку №1 від 26.09.2022р., укладеного з ОСОБА_7 , а також факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в загальній сумі 15 000,00 грн.

Крім того, наявними в матеріалах справи документами також підтверджується надання адвокатом Цимбал С.Ю. правової допомоги ОСОБА_7 , в тому числі складання та подання відзиву на апеляційну скаргу, складання заяв з інших процесуальних питань, участь в судових засіданнях, в жодне з яких апелянт не прибув (т.2, а.с.1-3, 13-14, 28, 43-47, 49-52, 65-67).

08.11.2022р. ОСОБА_1 надав заперечення на заяву представника позивача про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, оскільки позивачкою не доведено, що витрати на правничу допомогу в сумі 15 000 грн були фактично нею понесені. Апелянт зауважує, що у пункті 4 Додатку №1 від 26.09.2022 року до Договору про надання правової допомоги від 11.01.2022р. сторони погодили, що клієнт сплачує суму гонорару протягом 30 календарних днів з дня ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції. Оскільки фактично на момент звернення з заявою про розподіл судових витрат ОСОБА_7 таких витрат не понесла, тому ОСОБА_1 вважає відсутніми підстави для їх відшкодування. Крім того, апелянт вважає, що заявлена позивачем вартість витрат на правничу допомогу не обґрунтована, оскільки у заяві про їх відшкодування та доданих до неї документах не зазначено, які саме послуги було надано адвокатом на стадії апеляційного перегляду за скаргою ОСОБА_1 , та яка кількість робочого часу витрачена. Також зазначає, що справа про стягнення боргу за договором позики не відноситься до справ значної складності; адвокат вже брав участь у даній справі в суді першої інстанції, йому відомо про обставини справи, а матеріали справи не потребують додаткового вивчення і аналізу; представником позивача явно завищені ціни на послуги адвоката, а гонорар у розмірі 15 000 грн є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Надаючи правову оцінку вказаним доводам апелянта апеляційний суд враховує наступне.

Як було вище зазначено, п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Аналіз наведеної процесуальної норми свідчить про те, що витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. (постанова Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 року по справі № 922/445/19)

Враховуючи, що умовами Додатку №1 від 26.09.2022 року до Договору про надання правової допомоги від 11.01.2022р. ОСОБА_7 та адвокатом Цимбал С.Ю. погоджено порядок розрахунку та визначено, що клієнт сплачує суму гонорару в розмірі 15 000 грн протягом 30 календарних днів з дня ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції, тому ненадання позивачем на момент розгляду справи доказів фактичної сплати гонорару адвоката не є підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу як таких, що підлягають сплаті.

Щодо доводу ОСОБА_1 про ненадання стороною позивача доказів про кількість витраченого адвокатом часу на надання правничої допомоги, то апеляційний суд зазначає, що при визначенні сторони фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року по справі №922/1964/21).

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 та адвокат Цимбал С.Ю. у договорі про надання правової допомоги визначили фіксований розмір гонорару, тому підстави для надання оцінки фактично витраченого адвокатом часу на надання такої допомоги відсутні.

Щодо викладених ОСОБА_1 доводів не співмірність заявленої стороною позивача суми в розмірі 15 000 грн зі складністю даної справи та ринковими цінами на адвокатські послуг, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вказане твердження ґрунтується виключно на суб`єктивному сприйнятті апелянта та не підтверджено належними аргументами. При цьому, саме по собі твердження ОСОБА_1 про не співмірність заявлених стороною позивача витрат на правничу допомогу жодним чином не спростовує того факту, що адвокатом Цимбал С.Ю. виконувались наведені вище роботи з підготовки процесуальних документів та здійснювалося представництво інтересів позивача в судових засіданнях.

Враховуючи, що y додатку №1 від 26.09.2022р. до договору про надання правової допомоги від 11.01.2022р. сторони дійшли згоди щодо фіксованого розміру гонорару адвоката Цимбал С.Ю. за надання ним правової допомоги в суді апеляційної інстанції, визначивши його розмір y сумі 15000 грн., i матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом Цимбал С.Ю. такої допомоги ОСОБА_7 , а також з огляду на необґрунтованість доводів апелянта щодо неспівмірності таких витрат та безпідставність ініційованого ОСОБА_1 апеляційного провадження, слід дійти висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_7 щодо стягнення з ОСОБА_1 на її користь 15 000,00 грн. в якості відшкодування витрат на професійну правничу, надану в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 лютого 2020 року y справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 витрати нa професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в cyмi 15000 грн (п' ятнадцять тисяч грн 00 коп).

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст ухвали суду виготовлено 19 січня 2023 року.

Головуюча ________________ Н.В.Орловська

Судді: ________________ Л.В.Пузанова

________________ Г.В.Семиженко