ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/924/23 Справа № 206/3009/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року позивач ПАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Приватбанк» звернулось до суду з вищезазначеним позовом (т. 1 а.с. 1-2), посилаючись на те, що 03.07.2008 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №DNH3AE, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язалось надати відповідачу кредит у розмірі 15 142,51 доларів США на термін до 02.07.2013 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Однак відповідач ОСОБА_1 порушив умови договору та не виконав покладені на нього зобов`язання за даним договором, у зв`язку з чим станом на 28.05.2015 року має заборгованість 33 842,84 доларів США.

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 33 842,84 доларів США, що за курсом 21,04 грн, відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2015р. Складає 712 053,36 грн за кредитним договором №DNH3AE від 03.07.2008 року та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

Заочним рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №б/н від 03.07.2008р., що складається із: заборгованості за кредитом 7 926,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 4 596,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 369,27 доларів США, штрафу (фіксована складова) 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) 1 611,00 доларів США, а всього 14 515,35 доларів США, а також судові витрати по справі в сумі 3 654,00 грн (т. 1 а.с. 98-101).

Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 19 травня 2020 року заочне рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 липня 2019 року скасовано, а справу призначено до розгляду (т. 1 а.с. 212-214).

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором №б/н від 03.07.2008р., що складається із: заборгованості за кредитом 7 926,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 4 596,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 369,27 доларів США, штрафу (фіксована складова) 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) 1 611,00 доларів США, а всього 14 515,35 доларів США, а також судові витрати по справі в сумі 3 654,00 грн (т. 1 а.с. 231-234).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою (т. 2 а.с. 2-16), посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, або застосувати позовну давність до позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в період з 05.03.2010 року по 11.06.2010 року у розмірі 1 209,37 доларів США та заборгованості по відсоткам у період з 03.07.2009 року по 11.06.2010 року у розмірі 1 804,26 доларів США, а також стягнути судові витрати.

АТ КБ «Приватбанк» скористалось своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України та подало відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін (т. 2 а.с. 26-28).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року залишено без змін (т. 2 а.с. 44-48).

Постановою Верховного суду від 21 вересня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 жовтня 2020 року в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованості по комісії та штрафів скасовано, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 148-154).

Також, суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду Крат В.І. викладено окрему думку (т. 2 а.с. 155-162).

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При новому розгляді, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду зміні в оскаржуваній частині з наступних підстав.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 03 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № DNH3AE, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 15 142,51 доларів США на термін до 02 липня 2013 року (т. 1 а.с. 7-11).

Відповідно до умов договору, банк надає кредит на базових умовах, що визначені у пункті 17.1 договору, тобто грошові кошти у розмірі 13 652,17 доларів США надаються на купівлю автомобіля, який виступає предметом застави, а інші кошти надаються на оплату страхових платежів, реєстрацію предмета застави та комісій банку (т. 1 а.с. 10).

Відповідач отримав суму обумовлених коштів, що підтверджується відповідними меморіальними ордерами (т. 1 а.с. 165-170, 197-199).

Згідно пункту 6.2.4 кредитного договору, позичальник зобов`язується погасити кредит у порядку, в сумах і в строки, що передбачені пунктами 12.2.6. та 17.1.5 договору.

Відповідач погодився з умовами договору, порядком та строками повернення кредиту, про що свідчить його підпис на кредитному договорі, однак, вказані зобов`язання за кредитним договором № DNH3AE від 03 липня 2008 року відповідачем не виконані.

У пункті 14.9 кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн (що становить заявлені банком 11,88 доларів США по курсу 21,04) та 5 % від суми невиконаного зобов`язання (що становить заявлені банком 1 611,00 дол. США).

Згідно пункту 14.2 кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки.

Відповідно пункту 14.3 кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбачено статтею 6.2.4 договору. Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Про цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 зобов`язань за договором, станом на 28.05.2015р. у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 842,84 доларів США, що за курсом 21,04 грн, відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.05.2015р. Складає 712 053,36 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом 7 926,42 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 4 596,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом 369,27 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором 19 327,49 доларів США, штрафу (фіксована складова) 11,88 доларів США, штрафу (процентна складова) 1 611,00 доларів США (т. 1 а.с. 3-6).

Задовольняючи частково позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник свої зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь банку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у сумі 19 327,49 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме правопорушення свідчить про недотримання положень ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме правопорушення, а також у даному випадку нарахування неустойки у розмірі 19 327,49 доларів США, є явно завищеним та не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитись з вищевказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Разом з тим, аналіз змісту апеляційної скарги свідчить про те, що рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині не оскаржуються, а тому колегія суддів в іншій частині рішення суду не переглядає.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про доведеність факту неналежного виконання позичальником умов кредитного договору № DNH3AE від 03 липня 2008 року та наявності, у зв`язку із цим, заборгованості перед банком за тілом кредиту у розмірі 7 926,42 доларів США, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року у справі № 754/5108/17 (провадження № 61-15938св20), з посиланням на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року в справі № 643/11542/15-ц (провадження № 61-26св18) зроблено висновок, що: «згідно з пунктом 1.37 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктом 2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 556, пунктами 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254 (які були чинними на час виникнення спірних правовідносин) бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації, зокрема і первинної, складеної в момент вчинення господарської операції, а виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій. Таким чином, наявні в матеріалах справи письмові докази (розрахунки заборгованості, виконані в автоматизованому режимі, та виписки з особового рахунку клієнта) є належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-78 ЦПК України».

У справі, що переглядається, встановивши, що банк надав докази на підтвердження факту видачі ОСОБА_1 кредиту (т. 1 а.с. 165-170, 197-199), а відповідач будь-яких доказів на спростування факту отримання кредитних коштів та розміру заборгованості не надав, суд першої інстанції зробив правильний висновок про виконання належним чином банком умов договору щодо видачі кредиту, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи відсутні жодні належні письмові докази, з яких би вбачався факт отримання відповідачем грошових коштів за кредитним договором є безпідставними.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року в справі № 755/15853/15-ц (провадження № 61-17963св19) зроблено висновок, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання».

У справі, що переглядається, позивач пред`явив позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, зокрема, за відсотками, нарахованими за період з 16 липня 2008 року до 03 липня 2013 року включно.

Установивши, що строк кредитування сплив 02 липня 2013 року, суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо стягнення на користь банку права нараховувати відсотки включно до 03 липня 2013 року. Оскільки позовних вимог про стягнення відсотків на підставі положень статті 625 ЦК України банк у цій справі не пред`явив, колегія суддів не вбачає правових підстав для стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими після 02 липня 2013 року у розмірі 0,24 доларів США.

Тому, посилання апеляційної скарги відповідача на те, що банком неправомірно нараховано заборгованість за відсотками після закінчення строку дії кредитного договору дійсно є слушними.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення з ОСОБА_1 на користь банку підлягає заборгованість за відсотками у розмірі 4 596,54 доларів США, а тому рішення суду підлягає зміні в цій частині шляхом зменшення розміру стягнутих за рішенням суду відсотків з 4 596,78 доларів США до 4 596,54 доларів США.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (частина перша статті 259 ЦК України).

Відповідно до п. 14.11 умов договору строк позовної давності за кредитним договором був збільшений до 5 років.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта».

Судами встановлено, що згідно пункту 4.4 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до статті 17.8 договору, до складу яких входять платежі за винагородою (у випадку її наявності), процентами та кредитом.

За пунктом 17.8 щомісяця в період сплати позичальник зобов`язаний сплатити щомісячний платіж у розмірі 413,12 дол. США для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним.

Згідно пункту 17.1.9 період сплати: з 3 по 7 число кожного місяця.

За таких обставин перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

В заяві про перегляд заочного рішення ОСОБА_1 просив застосувати позовну давність до основної вимоги (стягнення суми боргу по тілу кредиту, відсоткам, комісії, тощо) (т. 1 а.с. 113-124), аналогічне прохання ОСОБА_1 заявлено і в апеляційній скарзі (т. 2 а.с. 2-16).

Верховний суд переглядаючи вказану справу у касаційному порядку зазначив, що суд першої інстанції на вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, не з`ясував, з якого часу виникла заборгованість за кожним щомісячним платежем, коли розпочався перебіг позовної давності та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.

У справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що позичальник в період з 17.07.2008 року по 09.11.2012 року неодноразово здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 3-5) та випискою по рахунку (т. 1 а.с. 171-181, 200-205), останній платіж за кредитним договором вчинено позичальником 09 листопада 2012 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 5), що у свою чергу свідчить про переривання строку позовної давності, будь-яких доказів того, що вказані погашення заборгованості були зроблені не позичальником або поза його волею, матеріали справи не містять.

Таким чином, на виконання вказівок Верховного суду колегією суддів встановлено, що початок строку позовної давності, який п. 14.11 умов договору був збільшений до 5 років, починається з 08 грудня 2012 року, тобто з наступного дня після невнесення позичальником обов`язкового платежу, а саме: 07 грудня 2012 року, як було обумовлено умовами договору, строк кредитування погоджено сторонами до 02 липня 2013 року, а з цим позовом банк звернувся до суду 12 червня 2015 року (т. 1 а.с. 1).

За таких обставин, встановивши, що будь-яких активних дій з визнання заборгованості після 09 листопада 2012 року відповідач не вчиняв, колегія суддів приходить до висновку, що встановлені обставини та докази у матеріалах справи свідчать про переривання позовної давності в розумінні положень статті 264 ЦК України, що в силу положень статті 267 ЦК України є підставою для стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, нарахованими в межах строку кредитування, оскільки Банком не пропущено строк позовної давності щодо платежів у межах п`яти років (вказаний строк погоджено сторонами у договорі, який предметом розгляду у даній справі) до дня подачі позову у даній справі.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 щодо пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що банк безпідставно включив до складу щомісячних платежів за кредитним договором винагороду за резервування ресурсів, є необґрунтованими враховуючи наступне.

Пунктом 5.1 кредитного договору передбачено, що для виконання зобов`язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах зазначених у графіку погашення кредиту (додаток № 1 до даного договору, т. 1 а.с. 10 зворот) та надає позичальнику право на їх використання.

Пункту 5.2 кредитного договору встановлено, що за надане право, зазначене у статті 5.1 договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 17.1.8 даного Договору.

Згідно з пунктом 5.3 кредитного договору нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (додаток № 1 до договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році. Дата погашення у часовий інтервал нарахування винагороди не включається. Розрахунок винагороди за резервування ресурсів здійснюється щоденно з моменту підписання договору.

За пунктом 5.4 кредитного договору при останньому погашенні винагорода за резервування ресурсів нараховується за весь час резервування (до дати погашення Кредиту), при цьому сумою зарезервованих ресурсів вважається сума вказана у графіку погашення кредиту (додаток № 1 до договору).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 409,57 доларів США, що сплачується в момент видачі кредиту, винагорода за здійснення додаткового моніторингу, яка сплачується відповідно до статті 16.9 та винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги надання кредитних коштів у користування, тому не суперечить нормам діючого законодавства.

У пункті 36.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) зазначено: «з 13 січня 2006 року також почали діяти нові редакції: статті 18 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів», яка визначила підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Такі умови є несправедливими тоді, якщо всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (частина п`ята вказаної статті).

Статті 19 Закону України № 1023-XII «Про захист прав споживачів» про заборону нечесної підприємницької практики - будь-якої підприємницької діяльності або бездіяльності, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції (пункт 14 статті 1 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV). Поняттям такої практики охоплюється, зокрема, будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (пункт 2 частини другої статті 19). За змістом абзацу першого частини другої цієї статті підприємницька практика вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Така практика вводить в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах (пункти 3 і 4 частини другої статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору (абзац восьмий частини другої вказаної статті у редакції Закону № 3161-IV, чинній до 10 грудня 2019 року включно). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV).

10 травня 2007 року Правління НБУ прийняло постанову, якою затвердило Правила №168, що набрали чинності 5 червня 2007 року. Згідно з пунктом 3.6 цих Правил банки не мали права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Ці Правила втратили чинність 10 червня 2017 року».

ОСОБА_1 не заявляв позовних вимог про визнання недійсними умов кредитного договору, якими передбачена сплата комісії. Отже підстави для кваліфікації комісії як прояв нечесної підприємницької практики відсутні.

Посилання апеляційної скарги відповідача на те, що стягнення з нього на користь банку штрафів є неправомірним та необґрунтованим, належним чином не підтвердженим доказами у справі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до п. 14.9 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. (що становить заявлені банком 11,88 доларів США по курсу 21.04) та 5% від суми невиконаного зобов`язання (що становить заявлені банком 1611,00 доларів США). Як вбачається з вищевикладеного та встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 допускав порушення грошових зобов`язань за договором понад 30 днів, а тому нарахування штрафів є правомірним та обґрунтованим.

Частиною 1 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та наявності підстав для зміни судового рішення в оскаржуваній частині розміру заборгованості за відсотками шляхом зменшення розміру стягнутих за рішенням суду відсотків з 4 596,78 доларів США до 4 596,54 доларів США, а в іншій оскаржуваній частині залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 13 липня 2020 року в оскаржуваній частині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом змінити, шляхом зменшення розміру стягнутих за рішенням суду відсотків з 4 596,78 доларів США до 4 596,54 доларів США, а в іншій оскаржуванійчастині задоволених позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, заборгованості по комісії та штрафів залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова