Справа № 749/395/22
Номер провадження 2/749/37/23
"24" лютого 2023 р. м. Сновськ
Щорський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого судді: Кравчук М. В.
за участю секретаря: Павленко В. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в місті Сновськ справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припиненим права користування житловим будинком, зобов`язання звільнити приміщення, -
19.08.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання припиненим права ОСОБА_2 на користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язання ОСОБА_2 звільнити це приміщення.
Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач є власником будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 на її прохання та за згодою позивача зареєстрована в будинку з 03.12.2014 р., оскільки з її слів її мати бажала оформити субсидію.
За доводами позивача на той час вони товаришували, тому він погодився її зареєструвати. Згодом на нетривалий час у сторін склалися відносини, вони почали зустрічатися, разом зі спільними знайомими збиралися на свята, але це було рідко. В подальшому сторони припинили тісні відносини.
Позивач зазначає, що рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 13.11.2020 р. у справі № 749/192/20, залишеному без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 р., у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частину спільно нажитого майна було відмовлено у повному обсязі.
Як стверджує позивач, у них з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки, відповідач добровільно виїхати з його приватної власності не бажає.
Також позивач вважає, що якщо оцінювати дії відповідача відповідно до критерію добросовісності, то поведінка останньої є явно суперечливою, спрямованою на втручання у право власності іншої особи на шкоду її правам та охоронюваним законом інтересам, що слідує із беззаперечного факту, що остання подавала безпідставний позов до позивача з метою заволодіння його особистим майном та продовження самовправного користування ним.
Позивач стверджує, що у нього з відповідачем склалися вкрай неприязні стосунки і проживання разом вбачається неможливим.
Справу передано судді-доповідачу 29.08.2022 р.
01.09.2022 р. надійшли відомості про зареєстроване місце проживання відповідача.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 01.09.2022 р. прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Проведення підготовчого засідання призначено на 29.09.2022 р.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 29.09.2022 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відкладено проведення підготовчого судового засідання на 18.10.2022 р. у зв`язку з неявкою сторін.
У судове засідання 18.10.2022 р. позивач не з`явився, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи згідно зворотного повідомлення 05.10.2022 р. Причин неявки не повідомив.
Відповідач у судовому засіданні 18.10.2022 р. та у подальших судових засіданнях пояснила, що проживає у спірному будинку одна, позивач проживає у матері. Періодично намагається з нею примиритися. На час придбання житла вона та позивач проживали сім`єю, мали спільні кошти. На сьогодні відповідач закупила дрова для опалення будівлі, наповнила погріб продуктами харчування. Іти їй взимку нікуди. Іншого житла вона не має.
Крім того, відповідач зазначила, що не має також жодних коштів, позаяк позивач позичив у неї близько 40-ка тисяч гривень. Борг не віддає. Хоча між ними існує усна домовленість про те, що коли він поверне їй кошти, вона винайме за них житло і добровільно покине приміщення.
З огляду на це, відповідач наполягала на визнанні явки позивача в судове засідання обов`язковою. Пояснила таку потребу необхідністю заслухати пояснення позивача з цього приводу.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 18.10.2022 р. постановлено сформувати інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , та щодо суб`єкта: ОСОБА_2 . Визнано явку ОСОБА_1 у судове засідання обов`язковою. Закрито підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 08.11.2022 р.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 08.11.2022 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, оголошено перерву у судовому засіданні до 21.11.2022 р. у зв`язку з неможливістю вручення повістки про виклик через відсутність позивача за адресою, вказаною ним у позовній заяві для направлення поштової кореспонденції, та неможливістю зв`язатися з ним засобами телефонного зв`язку через відключення телефону, зазначеного у позовній заяві.
При цьому, повістка про виклик була направлена судом також на адресу, яку у попередньому судовому засіданні вказала відповідач.
У судовому засіданні 08.11.2022 р. відповідач також повідомила, що позивач постійно змінює номери телефонів, телефонує їй з нових номерів.
21.11.2022 р. справу було знято з розгляду у зв`язку з відключенням електроенергії.
12.12.2022 р. справу було знято з розгляду у зв`язку з відключенням електроенергії.
20.12.2022 р. справу було знято з розгляду у зв`язку з відключенням електроенергії.
12.01.2023 р. справу було знято з розгляду у зв`язку з відключенням електроенергії.
Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 02.02.2023 р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи було відкладено на 24.02.2023 р. у зв`язку з неможливістю повідомити позивача про дату, час та місце судового засідання усіма відомими засобами зв`язку.
У судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку.
ОСОБА_1 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що вбачається із копії договору купівлі продажу від 08.11.2007 р. (а. с. 8), копії витягу з Державного реєстру правочинів від 08.11.2007 р. № 4921388 (а. с. 9), копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.12.2007 р. № 17000640 (а. с. 10), копії рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 13.11.2020 р. у справі № 749/192/20 (а. с. 14-17), залишеного без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 р. (а. с. 18-21), інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 48).
З копії домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у буд. АДРЕСА_1 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у вказаному будинку з 03.12.2014 р.
Факт реєстрації відповідача за вищевказаною адресою підтверджується також довідкою Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 30.08.2022 р. № 11-06/129 (а. с. 25).
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта: ОСОБА_2 , за відповідачем зареєстрованих прав на нерухоме майно не виявлено (а. с. 50).
За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 02.02.2023 р. відносно ОСОБА_2 за період з 4 кварталу 2021 року по 3 квартал 2022 року інформація про доходи відсутня (а. с. 103).
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
З матеріалів справи не вбачається, що відповідач є членом сім`ї власника або колишнього власника будинку.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідач вселилася в будинок і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 235/9835/15-ц.
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Згідно ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Верховний Суд у постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 350/1166/19 наголосив, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).
Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19 зазначив, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Верховний Суд у постанові від 20 липня 2022 року у справі № 442/5724/20 зазначив, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
У вищевказаній постанові Верховний Суд також звернув увагу, що виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.
Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Суд вважає безпідставним посилання позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 р. у справі № 569/4373/16-ц в контексті оцінки добросовісності поведінки відповідача через подання нею позову про визнання майна спільною сумісною власністю, оскільки у справі, яка переглядалася, судом було встановлено, що, позивач, придбаваючи житло, знав про проживання в ньому відповідача члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням.
Тобто у вказаній справі мова йшла про добросовісність поведінки позивача, а не відповідача, а обставини справи, встановлені судом, відрізняються від встановлених обставин у цій справі та не є подібними.
При цьому, оцінюючи доводи позивача щодо поведінки відповідача в контексті принципу добросовісності суд звертає увагу на наступне.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На переконання суду, саме по собі звернення в минулому до суду відповідача із позовом до позивача, тобто реалізація гарантованого законами України права на звернення до суду, не може вважатися недобросовісною поведінкою лише з тієї підстави, що у задоволенні такого позову було відмовлено, без встановлення факту використання такого права всупереч його меті, передбаченої законом, а також інших обставин, які свідчать про недобросовісність поведінки особи: зловживання правом тощо.
З рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 13.11.2020 р. у справі 749/192/20, постанови Чернігівського апеляційного суду від 22.03.2021 р. у справі 749/192/20 не вбачається, що ОСОБА_2 діяла недобросовісно.
Не заслуговують на увагу і доводи позивача про самоправне користування його майном відповідачем, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви, місце проживання відповідача було зареєстроване у спірному будинку зі згоди позивача, а відповідач вселилася в будинок і набула право користуванням майном в законний спосіб.
При цьому, судом встановлено, що відповідач проживає у спірному будинку з 03.12.2014 р., відтак тривалий час проживання відповідача в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Оцінюючи позовні вимоги на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підставами позовних вимог позивач зазначив зокрема недобросовісну поведінку відповідача, та ту обставину, що позивач намагається створити нову родину, неприязні стосунки з відповідачем, неможливість спільного проживання.
При цьому, позивачем не доведено недобросовісної поведінки відповідача, перешкоджанню відповідачем в реалізації ним свого права вільно користуватися своїм майном іншим чином, ніж проживанням у спірному будинку.
Непідтвердженим належними та допустимими доказами також залишається стверджуваний позивачем у позовній заяві намір створити нову родину.
При цьому суд зауважує, що позивачем у позовній заяві місцем свого фактичного проживання зазначено адресу: АДРЕСА_2 , що підтверджує доводи відповідача про те, що позивач у спірному будинку навіть не проживає.
Однак у цьому контексті суд також зауважує, що незважаючи на дану обставину стверджувана позивачем у позовній заяві неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю, що відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19.
Натомість, судом встановлено, щовідповідач вселилася у житло за згодою позивача, письмової угоди про порядок користування цим будинком укладено не було, за відповідачем зареєстрованих прав на нерухоме майно не виявлено, у підготовчому засіданні 18.10.2022 р. відповідач зазначила, що наразі не має можливості залишити житло, оскільки не має іншого житла, чому опосережковано не суперечать відомості інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, відомостями з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 02.02.2023 р.
Також суд через неявку позивача в судове засідання не зміг отримати від позивача пояснення щодо доводів відповідача про існування усної домовленості про добровільне виселення з житла відповідачем за умови повернення позивачем їй боргу.
В таких діях суд вбачає ознаки недобросовісності з боку позивача, позаяк йому було достеменно відомо про засоби зв`язку, які він повідомив суду. Інакше направлення позовної заяви до суду мало спонукати добросовісного позивача цікавитися ходом розгляду справи та з`являтися в судові засідання. Зокрема, але не виключно, в судове засідання, призначене на 18.10.2022 р., про яке він був повідомлений належним чином, в тому числі завчасно.
Нехтування позивачем правом з`явитися до суду свідчить про втрату ним інтересу до ініційованого ним розгляду справи.
Зважаючи на те, що відповідач тривалий час проживає у спірному будинку одна, суд вважає, що втручання у право відповідача на повагу до її житла порушить дотримання балансу інтересів відповідача та позивача, який захищає в судовому порядку право власності, однак для нього об`єкт власності не ототожнюється з місцем проживання.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання припиненим права користування житловим будинком, зобов`язання звільнити приміщення відмовити.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано протягом тридцяти днів до Чернігівського апеляційного суду з дня складання повного судового рішення.

Суддя М. В. Кравчук