Справа № 159/4811/22 Головуючий у 1 інстанції: Грідяєва М. В.
Провадження № 22-ц/802/170/23 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К.А.,

розглянувши в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зобов`язання нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, зобов`язання надати звітність, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача, як її роботодавця за трудовим договором, нарахувати та сплатити суму єдиного соцільного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із суми її заробітної плати за період з 10 березня 2021 року по 01 червня 2022 року на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку, а також просила зобов`язати відповідачку надати до Державної податкової інспекції за місцем обліку звітність у зв`язку з донарахуванням єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Покликалась на те, що працювала у вказаний період за трудовим договором у ФОП ОСОБА_2 мийником посуду, що підтверджено записом у трудовій книжці та трудовим договором № 5 від 10.03.2021 р. Вказує, що заробітна плата становила 6100 грн на місяць. Однак після звільнення з`ясувала, що ОСОБА_2 за час її роботи не сплатила належним чином страхові внески до бюджету з її зарплати, відповідно до закону. У зв`язку з цим спірний період не зарахований їй до трудового стажу та це впливає на суму нарахованої допомоги з безробіття.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2022 року у відкритті провадження відмовлено на підставі п.1ч.1 ст.186 ЦПК України та роз`яснено позивачці, що розгляд спорів з приводу призначення, перерахунку соціальних виплат непрацездатним громадянам відносяться до юрисдикції окружного адміністративного суду, до якого вона має право подати позов.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом норм процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та направити справу для подальшого розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що предметом спору є зобов`язання роботодавця нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та зобов`язання надати звітність для призначення допомоги по безробіттю з урахуванням періоду роботи за трудовим договором у ФОП. Апелянт вказує, що такими діями відповідача порушені її пенсійні та соціальні права, які випливають із порушень її трудових прав. Зазначає, що висновок суду першої інстанції про існування публічно-правового спору між позивачем та Ковельським міськрайонним центром зайнятості, як суб`єктом владних повноважень, до повноважень якого належить прийняття рішення щодо призначення допомоги по безробіттю, є помилковим. Суд не врахував, що вимоги ОСОБА_1 пред`явила до ФОП ОСОБА_2 , як до колишнього її роботодавця, а не до органу, який є суб`єктом владних повноважень .

Заперечення на апеляційну скаргу не надходили.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були наежним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи, про що в матеріалах справи є відповідні поштові розписки.

Позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити без участі сторін, відповідно до ст.372 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства шляхом звернення до окружного адміністративного суду з позовом до Ковельського міськрайоного центра зайнятості з приводу оскарження рішення про призначення допомоги по безробіттю в частині зарахування періоду роботи позивача без сплати єдиного внеску.

Проте такі висновки суду не ґрунтується на правильному застосуванні вказаних норм матеріального права, які зводяться до власного помилкового їх тлумачення і зроблені з порушенням вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 10, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_2 . Відповідно до записів № 25,26, зроблених у трудовій книжці НОМЕР_1 , виданій 21.04.1987 р. на ім`я позивачки ОСОБА_1 , вона працювала мийником посуду у відповідачки підприємця ОСОБА_2 з 10.03.2021 р. по 01.06.2022 року (накази № 5-к від 05.03.2021 р. та №11-к від 31.05.2022 р.). Факт укладення трудового договору між сторонами підтверджується копією цього договору, який надано до позовних матеріалів (а.с.9).

Як зазначає позивач, після її звільнення та звернення до Ковельського міськрайонного центру зайнятості їй було призначено допомогу з безробіття в мінімальному розмірі, так як відсутній необхідний страховий стаж за останні 12 місяців роботи в зв`язку з тим, що відповідач не здійснила належним чином нарахування та сплату з її заробітку єдиний соціальний внесок.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій.

Відповідно до ст. 253 КЗпП України особи, які працюють за трудовим договором (контрактом) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання або у фізичної особи, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески роботодавців (роботодавців - фізичних осіб), працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 254 КЗпП України).

Згідно із ст. 255 КЗпП України види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту першого статті 1 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» платниками збору на обов`язкове державне пенсійне страхування є суб`єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об`єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об`єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - суб`єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

У пункті 1 частини першої статті 4 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначено, що платниками єдиного внеску є роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

Отже, апеляційним судом встановлено, що позов подано з метою забезпечення захисту передбачених законодавством прав застрахованої особи, яка працювала у відповідача на умовах трудового договору, вимагати у бувшого роботодавця страхувальника сплати страхових внесків для отримання в подальшому страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Разом з тим, є безпідставними аргументи заявника про те, що дана справа підсудна суду адміністративної юрисдикції, з огляду на таке.

Частиною першою статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справи цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, те, що за своєю правовою природою вони стосуються спору у приватноправових відносинах щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є фізична особа, а з іншої її роботодавець.

Ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що суб`єкт владних повноважень це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Частинами першою, другою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно зі ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Законодавством України встановлено, що громадянин-підприємець зобов`язаний своєчасно надавати податковим органам декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію), інші необхідні відомості для нарахування податків та інших обов`язкових платежів; сплачувати податки та інші обов`язкові платежі в порядку і в розмірах, встановлених законом, зокрема і щодо осіб, які працюють на умовах укладених з ним трудових договорів.

А відповідно до змісту п.12 трудового договору, підписаного сторонами у даній справі, працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Сплата єдиного внеску провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно визначився із характером спірних правовідносин, невірно застосував норми процесуального права та не врахував вище наведені вимоги законодавства.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції помилково застосував норми пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України і не розглянув справу в порядку цивільного судочинства.

На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись статтями 268, 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 грудня 2022 року у даній справі скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 24 лютого 2023 року.

Головуючий

Судді