КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження 22-ц/824/4741/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І. (суддя-доповідач), Сушко Л.П., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯНЕІР» ЛТД на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 18 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯНЕІР» ЛТД про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

В червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що він працював на посаді бортпровідника служби екіпажів пасажирської кабіни льотного департаменту ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД та 14 березня 2019 року позивач був звільнений з займаної посади за угодою сторін.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯнЕір» ЛТД на користь ОСОБА_1 45909,47 грн. добових за час перебування у відрядженні, які не були виплачені при звільненні.

Вказана сума була виплачена йому 30 березня 2021 року.

Просив стягнути з відповідача на його користь 121 902,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 18 листопада 2021 року позов задоволено .

Не погоджуючись із вказаними рішенням суду представник ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права.

Вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач пропустив строк звернення із позовом про вирішення трудового спору.

Вказує, що кошти, які були стягненні за рішенням суду не входять до структури заробітної плати, а тому середній заробіток за час затримки їх виплати не може стягуватись.

Крім того, зауважує, що на його думку суд першої інстанції повинен був врахувати тривале зволікання позивача із зверненням з позовом та з`ясувати його причини, для об`єктивного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає в повній мірі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД не провело повного розрахунку при звільненні позивача, а тому на користь останнього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку.

Колегія суддів погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 8 квітня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді бортпровідника служби екіпажів пасажирської кабіни льотного департаменту ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД.

12 грудня 2017 року переведений на посаду старшого бортпровідника служби екіпажів пасажирської кабіни льотного департаменту. 14 березня 2019 року відповідно до наказу №89-ос від 14 березня 2019 року позивач був звільнений з займаної посади за угодою сторін - пункт 1 статті 36 КЗпП України.

Рішенням Дарницького районного суду від 8 вересня 2020 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по виплаті витрат на відрядження у розмірі 46409,47 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 вересня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯнЕір" ЛТД на користь ОСОБА_1 45909,47 грн. добових за час перебування у відрядженні.

15 січня 2021 року Дарницьким районним судом м. Києва було видано виконавчий лист на примусове виконання судового рішення у справі № 753/2166/20.

Постановою державного виконавця Корольовського відділу державної виконавчої служби від 26 січня 2021 року відкрито виконавче провадження ВП № 64276713.

30 березня 2021 року відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача 45909,47 грн, що підтверджується довідкою про стан рахунку позивача, долученою до позовної заяви.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду, що встановивши факт затримки розрахунку із ОСОБА_1 при його звільненні, на ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД має бути покладено відповідальність, у вигляді стягнення середнього заробітку за час такої затримки.

Умовами застосування частини 1 ст. 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, добові за час перебування у відрядженні, на виплату яких при звільненні мав право позивач, повинні були виплачені відповідачем у день звільнення, а факт їх невиплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст.117 КЗпП України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу неможливості застосування в даному випадку ст.117 КЗпП України колегія суддів відхиляє.

Велика Палата Верховного суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 виснувала, що до вимог позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та подання позову до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Таким чином, на звернення працівника із вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні поширюється загальний строк захисту трудових прав, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України.

При звільненні ОСОБА_1 роботодавець повинен був провести з ним повний розрахунок, що не було зроблено й про що фактично не заперечує сам відповідач.

При цьому, встановлено та спростовується сторонами, що повний розрахунок було із позивачем було проведено 30 березня 2021 року.

Вищевказана обставина повністю спростовує посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення із позовом, або ж допустив зволікання із зверненням із таким позовом, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 звернувся 24 червня 2021 року, тобто в межах тримісячного строку з моменту здійснення з ним повного розрахунку.

Місцевий суд надав обґрунтовану оцінку відсутності обставин, які вказували на необхідність зменшення розміру середнього заробітку, вірно пославшись на те, що відповідач тривалий час не сплачував належні позивачу кошти, остаточне стягнення суми належних позивачу при звільненні коштів відбулось у примусовому порядку на стадії виконання судового рішення лише у березні 2021 року, з урахуванням того, що позивач був звільнений з посади у березні 2019 року.

Таким чином, саме діями відповідача було зумовлено затягування розрахунку з позивачем.

Крім того, не заслуговують на увагу посилання представника ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД на те, що відповідальність покладена на підприємство є не співмірною до розміру невиплачених сум прим звільненні, оскільки з урахуванням розміру середньої заробітної плати ОСОБА_1 , сума в розмірі 45 909,47 грн., яка була стягнена у відповідності до рішення суду, є досить значною для працівника який був звільнений.

Таким чином, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо необхідності стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні в розмірі 121 902,20 грн.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України (далі КМУ) від 08.02.1995 №100 з врахуванням змін.

Згідно з п. 2 розділу 2 Порядку для виплати вихідної допомоги середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Розрахунок здійснений позивачем та підтверджений судом першої інстанції, відповідачем не ставився під сумнів.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам відповідача в суді першої інстанції, яким суд надав належну оцінку, висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи відповідача, при цьому враховуючи, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник позивача просив здійснити розподіл судових витрат при подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи, що апеляційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, судові витрати понесені позивачем в суді апеляційної інстанції підлягають стягненню із відповідача.

Правнича допомога надавалась ОСОБА_1 адвокатом Кишенею В.С.

Адвокат Кишеня В.С. надав належні докази на підтвердження здійснення його довірителем витрат на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., зокрема вони підтверджуються укладеним договором, актом прийому-передачі наданих послуг та квитанцією на їх оплату.

Проаналізувавши опис робіт (послуг), який визначений в акті прийому-передачі наданих послуг, колегія суддів дійшла висновку, що інформація, надана представником позивача щодо характеру та обсягу виконаних робіт (наданих) послуг, відповідає критерію розумності та є співмірною з обсягом наданих послуг, часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт, а тому витрати на правничу допомогу понесені позивачем в розмірі 4000 грн. підлягають стягненню із ТОВ «ЯНЕІР» ЛТД.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯНЕІР» ЛТД залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 18 листопада 2021 року залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ЯНЕІР» ЛТД на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 )

Відповідач: Товариства з обмеженою відповідальністю "ЯНЕІР" ЛТД (, м. Житомир, вул. Авіаторів, 9)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «02» лютого 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Сліпченко

Судді: В.І. Олійник

Л.П. Сушко