Справа № 466/2582/22
Провадження № 2/466/410/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свиті А.І.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у порядку загального позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту,

у с т а н о в и в:

29 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яку у судовому засіданні від 07.10.2022 виключено із числа відповідачів у зв`язку з її смертю, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . У позовній заяві позивач просить суд встановити на користь неї безоплатний земельний сервітут, який полягає у праві проїзду на автомобілі, щодо земельної ділянки з кадастровим номером №:05:007:0065, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Встановити, що земельний сервітут має поширюватись на частину земельної ділянки, зазначеної у плані частини земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона має у приватній власності 1/2 земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1 , кадастровий №:05:007:0070. На вказаній земельній ділянці знаходиться її житловий будинок, де вона проживає разом зі своєю сім`єю. По сусідству із нею проживає її сусід ОСОБА_3 , домогосподарство якого знаходиться на земельній ділянці, кадастровий №:05:007:0065, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідачів. Зазначає, що ОСОБА_3 у 2006 році з застосуванням фізичної сили відібрав кусочок землі проданий у 1999 році його батьком ОСОБА_5 та весь цей час перешкоджає їй користуватись дорогою (заїздом) до її земельної ділянки. Метою цього перешкоджання їй та членам її сім`ї користуватись її земельною ділянкою є бажання заволодіти всіє її приватизованою ділянкою за будинком відповідача, таким чином обмінявши 67 км. м своєї приватної власності на 350 кв. м. її приватної власності. Після проведення нею топографічно - геодезичних робіт ОСОБА_3 погрожує фізичною розправою та обзиває її та членів її сім`ї нецензурними словами. З метою вирішення даної проблеми вона неодноразово зверталась до відповідачів та міської ради з відповідним листами, проте цей спір так і не вдалось вирішити у позасудовому порядку.

Зазначає, що земельний сервітут, який полягає у наданні позивачу права проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача має бути поширений на частину земельної ділянки відповідача, визначену у плані. Такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідача, оскільки на даній частині земельної ділянки розташована дорога (заїзд), яка протягом багатьох років використовувалась нею для заїзду до її земельної ділянки. З урахуванням того, що можливості доступу позивача до своєї земельної ділянки має постійний характер і не може зникнути протягом певного часу, позивач вважає, що земельний сервітут має бути встановлений без визначення строку. Позивач вважає, що встановлення зазначеного земельного сервітуту не нанесе збитків відповідачу і не є обтяжливим для нього, тому позивач має бути звільнений від обов`язку вносити відповідачу плату за встановлення земельного сервітуту.

07 липня 2022 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4 , про що було відомо Позивачу, і ним успадкована її частка земельної ділянки. Таким чином, на даний час він є єдиним власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:007:0065, що підтверджується відповідними витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а тому залучення її покійної матері є абсурдним. Земельна ділянка позивача з кадастровим номером :05:007:0070 розташована перед його земельною ділянкою, а саме з центральної частини АДРЕСА_1 , та позивач має можливість заїзду на свою земельну ділянку з АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим твердження Позивача про те, що доступ до її земельної ділянки можливий виключно через його земельну ділянку не відповідають дійсності. Відповідно до державного акту на право власності серії ЯГ №516353 від 16.08.2006 р. земельна ділянка кадастровий номер :05:007:0065 призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та відомості про обтяження у використанні даної земельної ділянки відсутні. Згідно кадастрового плану даної земельної ділянки на ній не передбачено розташування жодних проїздів в тому числі до земельної ділянки Позивача.

Зазначає, що Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості користуватися належним йому на праві власності майном у зв`язку з відсутністю у нього доступу до земельної ділянки, яка належать на праві приватної власності Відповідачу. У зв`язку з тим, що позивачем не доведено наявність проїзду до належної йому земельної ділянки через його земельну ділянку, відсутні будь-які правові підстави для розміщення такого проїзду. Відтак у позивача відсутнє право проїзду через його земельну ділянку, проїзд не передбачений жодними будівельно-технічними документами, його встановлення порушує вимоги ДБН, а встановлення земельного сервітуту порушує його права вільно користуватися належною йому земельною ділянкою та використання її за цільовим призначенням. У зв`язку із вищенаведеним у задоволенні позову просить відмовити.

28 липня 2022 на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що твердження відповідача про те, що вона має можливість заїзду з АДРЕСА_1 є неправдивим та не відповідає дійсності. Зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:007:0070, з якої належить їй половина вказаної земельної ділянки, яка фактично розділена на дві частини житловим будинком у якому проживають два різні власники. ЇЇ частина земельної ділянки будинку розташовані по сусідству з відповідачем та не має виходу до АДРЕСА_1 . Частина земельної ділянки з кадастровим №:05:007:0070, яка має вихід на вулицю Топольна належить іншому співвласнику та відділяється від її частини земельної ділянки житловим будинком, який був побудований ще задовго до приватизації земельних ділянок. Проїзд повз житловий будинок через частину земельної ділянки іншого співвласники до вулиці Топольна технічно неможливий. Неможливість заїдзу до її частини земельної ділянки в інший спосіб, як через земельну ділянку відповідача вбачається з Абрису меж земельної ділянки, виготовленого на її замовлення ТОВ «Галгеокадастр». З урахуванням викладеного та місця розташування обох земельних ділянок, доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування (4-й Топольний провулок) можливий виключно через земельну ділянку відповідача.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву, просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, проте від його представника адвоката Кунціва П.Р. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності сторони відповідача, у позові просили відмовити з підстав наведених у відзиві на позовну заяву.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27078434 від 20.08.2010, виданого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», будинок АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за №5-889 від 22.07.2010, виданого державним нотаріусом Третьої львівської нотаріальної контори Станкевич В.М., а також земельна ділянка, кадастровий № :05:007:0065, в частці 4/5, площею 0,0786 га, для обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_3 , на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за №5-891 від 22.07.2010, виданого державним нотаріусом Третьої львівської нотаріальної контори Станкевич В.М., що також стверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №516353.

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД №430018, позивачеві ОСОБА_1 належить земельна ділянка, кадастровий № :05:007:0070, площею 0,1000 га, для обслуговування житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, іншим співвласником вказаної земельної ділянки є ОСОБА_6 , згідно вищезазначеного Державного акта. Жодних правовстановлюючих документів про наявність нерухомого майна на вказаній земельній ділянці суду надано не було, та суду невідомо, як стверджує позивач ОСОБА_1 про те, що 1/2 частину її земельної ділянки, кадастровий № :05:007:0070 розділяє будинок іншого власника вказаної земельної ділянки, кому він належить та чи на законних підставах він побудований, зважаючи на те, що він зі слів позивача блокує їй виїзд до АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом і в його обгрунтування посилається на те, що у неї виникла необхідність для встановлення за нею право особистого земельного сервітуту відносно частини земельної ділянки відповідача для проходу та проїзду автомобілем, велосипедом через земельну ділянку відповідача.

В обгрунтування посилається на те, що доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача.

Проте, як видно з фотознімку (а.с.50), з правої сторони якого розміщений будинок позивача ОСОБА_1 з автомобілем та наявності дороги загального користування, що свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 має можливість заїзду на свою земельну ділянку з АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

За приписами статті 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном.

Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до вимог ст.ст. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Згідно з вимогами ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

З аналізу положень ст.ст.401, 402 ЦК України вбачається що підставою для встановлення судом земельного сервітуту є недосягнення домовленості сторін.

Згідно ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Положеннями ст. 404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Відповідно до роз`яснень викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 N 24-150/0/4-13 при вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з`ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном.

Відповідно до п. 38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Також, відповідно до п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 №7 встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого права.

Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.

Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту.

Окрім цього, статтею 55-1 Закону України «Про землеустрій» передбачається, що встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання доказів того, що між нею та відповідачем у справі не досягнуто домовленості про встановлення сервітуту та його умов, нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а також виготовлення проекту технічної документації, зокрема кадастрового плану земельної ділянки, для встановлення такого земельного сервітуту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зверталась до відповідача письмово з врегулюванням земельного конфлікту, проте суду невідомо чи отримував відповідач дане звернення, а також із заявою до директора «Балатон-406» з приводу врегулювання земельного конфлікту, проте матеріали справи відповіді від директора вказаного підприємства не містять, що свідчить про те, що позивач не здійснювала належних та документально підтверджених заходів з метою задоволення потреби щодо використання неналежного їй майна, у будь який інший спосіб, окрім звернення до суду для встановлення сервітуту.

16 квітня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, розглянувши аналогічну справу №302/1464/14-ц, зробив висновок, що втручання держави в право власності відповідача шляхом встановлення земельного сервітуту не відповідає критеріям правомірного втручання вправо особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, оскільки: «...встановлення сервітуту для здійснення позивачкою підприємницької діяльності - проїзду, проходу, витягу лижників - унеможливлює використання відповідачем належної їй на праві власності земельної ділянки за цільовим призначенням. Так само встановлення земельного сервітуту для проїзду Позивача земельними ділянками, належними Відповідачам, унеможливлює їх право на використання їх земельної ділянки згідно цільового призначення, а саме - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд».

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові КЦС від 20 березня 2018 року у справі № 925/1278/16.

Відповідно до постанови Верховного суду України від 18 січня 2021 року у справі № 372/1567/17 «суди обґрунтовано виходили із недоведеності позивачем безальтернативного способу захисту свого права власника земельної ділянки іншим способом, аніж встановлення земельного сервітуту, оскільки для його встановлення закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, як і не довів найменш обтяжливого способу встановлення такого сервітуту для власника суміжної земельної ділянки, проти якого заперечував відповідач, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову».

Про це зазначив також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 372/1567/17 (постанова від 18 січня 2021 року).

У постанові від 17 вересня 2018 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 127/1417/16-ц, суд прийшов до висновку, що правові підстави для обтяження сервітутом чужої земельної ділянки відсутні у разі, якщо встановлена можливість користування майном позивача яким-небудь іншим способом.

Матеріалами справи встановлено, що позивач має прохід і заїзд до своєї земельної ділянки з центральної частини АДРЕСА_1 , що стверджується вищезазначеним фотознімком.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80, ч.1 ст. 81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Так, під час судового розгляду вказаної справи позивачка не довела, а також не надала доказів, на підтвердження неможливості використання свого майна без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, не обґрунтовала необхідність встановлення земельного сервітуту, не надала технічної документації з визначення меж земельного сервітуту на місцевості, не навела обґрунтованих доводів, у зв`язку з чим повинен бути встановлений сервітут і що задоволення її потреб неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Крім того, судом встановлена можливість користування майном позивача яким небудь іншим чином, зокрема судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 має прохід і заїзд до своєї земельної ділянки з центральної частини АДРЕСА_1 .

За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги з якими звернулася позивачка є не обґрунтованими, не доведеними та не підтверджені достовірними та беззаперечними доказами, а тому відмовляє в їх задоволенні.

В порядку ст. 141 ЦПК України, суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 до ОСОБА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом встановлення земельного сервітуту - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 19.01.2023 року

Суддя Р. Б. Єзерський