Номер провадження: 22-ц/813/193/23
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дришлюка А.І., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Жукова Тимура Вікторовича в інтересах Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого Сергія Петровича про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2017 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у якому просило визнати недійсним договір-купівлі продажу №99 від 27 січня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким Сергієм Петровичем.

У подальшому АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, у якій просило визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 27.01.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П..

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 04 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0054/74/72696, згідно умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 328 553 доларів США строком до 04 квітня 2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 13,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором.

Проте, всупереч умовам кредитного договору №014/0054/74/72696 ОСОБА_1 не виконала взяті на себе договірні зобов`язання за кредитним договором №014/0054/74/72696, а саме не здійснювала щомісячно платежі на погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором №014/0054/74/72696 становить 2 289 270,93 доларів США.

У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору №014/0054/74/72696 АТ «Райффайзен Банк Аваль» змушено було звернутися до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 687 192,36 доларів США.

В процесі виконання вищезазначеного рішення суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на праві власності, була відчужена за договором купівлі-продажу від 27.01.2017 року її сину - ОСОБА_2 , після ухвалення рішення по справі №2/1519/7111/11.

На думку позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_2 , була обізнана про судове рішення про стягнення з неї заборгованості, та про стягнення з неї, яка виникла за кредитним договором №014/0054/74/72696, тому зазначений вище договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що сторони, які уклали договір купівлі-продажу є близькими родичами, які уклали його з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, без наміру створення правових наслідків, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Посилаючись на викладене, Банк просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27.01.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П..

13 грудня 2018 року адвокат Урсу Ірина Микитівна, надала суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечувала та просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач АТ «Райффайзен Банк Аваль» не довів обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог щодо недійсності нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири в розумінні ст. 234 ЦК України, зокрема, відсутність наміру сторін (продавця та покупця) щодо створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Також зазначила, що дійсно, 27 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., зареєстрований в реєстрі за №99, відповідно до п. 1 якого продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2 придбав у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вищевказаної квартири вчинено за ціною 438 359 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору, тобто на час підписання договору розрахунки за відчужувану квартиру були здійснені повністю та сторони щодо проведених розрахунків претензій один до одного не мали (т. 1 а.с. 92-93). В договорі продавець засвідчила, що вказана квартира на момент відчуження, зокрема, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові справи, прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає. Факт відсутності заборони відчуження або арешту, а також обтяження іпотекою вказаної квартири перевірявся і нотаріусом, що свідчить про добросовісність його дій та дотримання ним всіх вимог закону при посвідченні оскарженого договору купівлі-продажу. Таким чином, письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить саме про створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Чинним законодавством не встановлено заборони вчинення правочинів, в тому числі договору купівлі-продажу, між близькими родичами, позивачем не доведено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу були введені в оману щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховували свої справжні наміри та уклали договір з метою ухилення відповідачем ОСОБА_1 від виконання в майбутньому за його рахунок заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11 про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів.

Про існування заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості останній нічого відомо не було, воно було проголошено в її відсутність, про ухвалення заочного рішення їй стало відомо зі змісту цієї позовної заяви та доданих до неї копій документів. Зазначені обставини спростовують посилання позивача про те, що укладаючи 27 січня 2017 року договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_1 ухилялася від виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року, яке було винесено п`ятьма роками раніше вчиненого правочину.

21 січня 2019 року адвокат Скорохватова Наталія Егорівна в інтересах позивача, АТ «Райффайзен Банк Аваль», надала суду відповідь на відзив на позов, у якому просила суду позов задовольнити в повному обсязі.

07 лютого 2019 року адвокат Урсу Ірина Микитівна в інтересах відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надала суд заперечення на відповідь Банку на відзив на позов, у якому просить суд у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився вже втретє, сповіщений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило. В матеріалах справи є заява про розгляд справи у його відсутності

Представник відповідачів, адвокат Урсу Ірина Микитівна, не з`явилася, сповіщена належним чином, проти позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечувала, просила у його задоволенні відмовити в повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позов

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору в судове засідання не з`явилася, сповіщена належним чином, надав суду заяву про слухання справи у його відсутності.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого Сергія Петровича про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі адвокат Жуков Тимур Вікторович в інтересах позивача, АТ «Райффайзен Банк Аваль», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 березня 2021 року до участі у справі у якості правонаступника позивача, АТ «Райффайзен Банк Аваль», залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс».

Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.

07 лютого 2023 року на електронну пошту суду від адвоката Пижика В.В., що діє в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із військовою агресією та неможливістю прибути у судове засідання.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Учасники справи мають права, встановлені ст. ст. 43, 49 ЦПК України, в тому числі, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; ознайомлюватися з протоколом судового засідання, записом фіксування судового засідання технічними засобами, робити з них копії, подавати письмові зауваження з приводу їх неправильності чи неповноти; оскаржувати судові рішення у визначених законом випадках; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Суд здійснює виклик сторін у судові засідання, в тому числі, шляхом надіслання судових повісток в порядку, встановленому ст. ст. 128, 130 ЦПК України.

Сторони по справі про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Отже, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам по справі, що участь у судовому засіданні є правом, а не обов`язком сторони.

Таким чином, мотиви відкладення судового засідання, наведені у клопотанні адвоката Пижика В.В., суд вважає безпідставними.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа приватний нотаріус ОМНО Дикий С.П. про розгляд справи сповіщались неодноразово належним чином та завчасно, судові повістки надсилалась на наявні у матеріалах справи адреси, однак поштова кореспонденція поверталась із відміткою «адресат відсутній».

Відповідно до ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

За вищевикладених обставин, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга адвоката Жукова Тимура Вікторовича в інтересах позивача, АТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Однією із вимог чинності правочину є його спрямованість на реальне настання правових наслідків. Для фіктивності правочину має бути умисел обох сторін на його завідоме невиконання. Наміри невиконання такого правочину мають бути на стадії його вчинення (частина 1 статті 234 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 04 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №014/0054/74/72696, згідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 328 553 доларів США строком до 04 квітня 2027 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 13,25% річних, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені кредитним договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 3.2 кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Відповідно до умов п. 5.1. кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту та процентів щомісячно, до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно п. 1.3. кредитного договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 04 квітня 2027 року (включно) на рахунок, зазначений в п. 4.1. кредитного договору (т. 1, а.с. 8-13).

Однак, всупереч умовам кредитного договору від 04.04.2007 №014/0054/74/72696 ОСОБА_1 не виконала взяті на себе договірні зобов`язання за вказаним кредитним договором, а саме не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом.

Заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед позивачем за кредитним договором №014/0054/74/72696 становить 2 289 270,93 доларів США. (т. 1 а.с. 22-26)

У зв`язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору №014/0054/74/72696 АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення кредитної заборгованості.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 687 192,36 доларів США (т. 1, а.с. 36-38).

В процесі виконання вищезазначеного рішення суду АТ «Райффайзен Банк Аваль» стало відомо, що квартира, яка належала ОСОБА_1 на праві власності була відчужена за договором купівлі-продажу від 27.01.2017 її сину - ОСОБА_2 , після ухвалення рішення по справі №2/1519/7111/11.

На думку позивача АТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму сину ОСОБА_2 , була обізнана про судове рішення та про стягнення з неї заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/0054/74/72696, тому зазначений вище договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним з огляду на те, що сторони, які уклали договір купівлі-продажу є близькими родичами, які уклали його з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, без наміру створення правових наслідків, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради від 03.08.2009, на праві приватної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 100).

27 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П., зареєстрований в реєстрі за №99, відповідно до п. 1 якого продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_2 придбав у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1, а.с. 92-93).

Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.08.2017, квартира за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 27.01.2017 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 31-32).

Таким чином, письмовий нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідчить про створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Відповідно до п. 3 оскарженого договору купівлі-продажу вбачається, що продаж ОСОБА_1 ОСОБА_2 вищевказаної квартири вчинено за ціною 438 359 грн, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору, про що свідчить копія платіжного доручення за №1 від 27.01.2017, яке міститься в матеріалах справи (т. 1, а.с. 95).

Тобто, на час підписання договору купівлі-продажу квартири розрахунки за неї між сторонами були повністю здійснені та сторони щодо їх проведення претензій один к одному не мали.

Крім того, з п. 5 оскарженого договору купівлі-продажу вбачається, що продавець засвідчила, що вказана квартира на момент відчуження, зокрема, під забороною (арештом) та в заставі, податковій заставі не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, щодо неї відсутні судові справи, прав у третіх осіб як у межах, так і за межами України, немає.

Факт відсутності заборони відчуження або арешту, а також обтяження іпотекою вказаної квартири підтверджувався і даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1, а.с. 115-133).

Отже, відповідно до ст. 319 ЦК України ОСОБА_1 мала право як власник нерухомого майна на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Своїм правом щодо розпорядження скористувалась.

Враховуючи, що за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно арешт та (або) заборони відчуження будь-якого майна належного відповідачу ОСОБА_1 були відсутні на момент укладення спірного правочину, дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого С.П. щодо дотримання ним всіх вимог закону при його посвідченні також є законними та обґрунтованими.

Згідно із п. 8 договору купівлі-продажу сторони підтвердили, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки.

При підписанні договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким С.П. встановлювалась дієздатність сторін та належність ОСОБА_1 відчужуваної квартири.

Вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідач ОСОБА_2 при укладенні оскарженого правочину діяв добросовісно та бажав набуття права власності на нерухоме майно, сплатив за нього грошові кошти, вина або будь-які протиправні дії з його боку при отриманні у власність та оформленні права власності на нерухоме майно відсутні. Відповідач ОСОБА_2 мав намір отримати у власність нерухоме майно, передбачав реальне настання правових наслідків, обумовлених правочином, зокрема, виникнення у нього обов`язку з утримання майна, тощо.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

З аналізу викладених норм права, а також роз`яснення Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочинів фіктивними, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03.06.2015 у справі №6-4806св15.

При цьому, позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме щодо недійсності нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири в розумінні ст. 234 ЦК України: що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинили правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися ним, та мали інші цілі, ніж ті, що передбачалися правочином; що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мали свідомий намір невиконання зобов`язань договору, приховували свої справжні наміри та уклали договір з метою ухилення відповідачем ОСОБА_1 виконання в майбутньому за його рахунок своїх грошових зобов`язань.

Позивачем також не надано до суду доказів на підтвердження тих обставин, що відповідач ОСОБА_1 після укладення договору купівлі-продажу квартири, тобто після 27 січня 2017 року, продовжувала фактично володіти та користуватися нерухомим майном, яке було відчужено нею на підставі відповідного правочину.

Факт здійснення ОСОБА_2 права власності, володіння та фактичного користування квартирою АДРЕСА_2 підтверджується, зокрема, тим, що після набуття ОСОБА_2 права власності ним було здійснено переоформлення договорів щодо надання комунальних послуг (т. 2, а.с. 28-30, 56-57):

- договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) за №117444/ВВ-ВБС від 27.03.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Інфокс»;

- договору про користування електричною енергією від 03.04.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «ЕК Одесаобленерго»;

- переоформлення 24 квітня 2017 року на своє ім`я особового рахунку № НОМЕР_1 в ТОВ «Одесагаз-постачання».

Також з матеріалів справи (копій квитанцій про сплату) вбачається, що з моменту набуття відповідачем ОСОБА_2 права власності останнім здійснюється оплата за користування комунальними послугами у квартирі АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 31-47, 51-55, 58-75).

Відповідно до довідки №1, виданій від 30.01.2019 головою ОСББ «Олімп-1» Дарієнко С.Д., станом на 01 лютого 2019 року заборгованості по квартплаті ОСОБА_2 не має. Оплата проводиться в строк (т. 2, а.с. 26).

Крім того, відповідно до довідки №2, виданій від 30.01.2019 головою ОСББ «Олімп-1» Дарієнко С.Д., ОСОБА_2 здійснював добровільні внески на поточний ремонт каналізації, за світло загального користування, на загальний лічильник води (т. 2, а.с. 27).

Зазначені докази спростовують посилання позивача на те, що відповідачка ОСОБА_1 продовжує фактично володіти та користуватися спірною квартирою після укладення оскарженого договору купівлі-продажу.

Суд критично відноситься до посилань позивача на фіктивність оскаржуваного договору у зв`язку з тим, що у відповідача ОСОБА_2 на момент звернення до суду з позовом є іншою адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_4 , оскільки факт реєстрації (прописки) особи в іншому місці (квартирі) не є обставиною, яка би підтверджувала факт укладення між сторонами фіктивного правочину, оскільки жоден закон чи нормативно-правовий акт не зобов`язує особу здійснювати місце реєстрації (прописки) у придбаній ній нерухомості.

Так само, як і сам по собі факт реєстрації (прописки) особи в іншому місці (квартирі) не свідчить про відсутність у особи наміру створення правових наслідків, які обумовлювались оспорюваним договором купівлі-продажу.

Також суд не взяв до уваги твердження позивача про фіктивність оскарженого правочину через його вчинення між родичами, оскільки чинним законодавством заборон вчинення правочинів, в тому числі договорів купівлі-продажу, між близькими родичами не встановлено.

Факт знаходження продавця та покупця в родинних стосунках ніяким чином не свідчить про недійсність правочину та застосування до цього правочину ст. 234 ЦК України щодо недійсності.

Посилання позивача щодо відсутності коштів у ОСОБА_2 на укладання такого правочину є також безпідставним, оскільки факт відсутності в пенсійному фонді інформації щодо нарахування ОСОБА_2 саме заробітної плати за період з 01.01.2016 року по 31.01.2017 року не може свідчити про відсутність необхідної суми коштів на придбання житла, оскільки доходи особи окрім заробітної плати можуть складатися з інших джерел їх формування. Крім того, в матеріалах справи наявна копія платіжного доручення №1 від 27.01.2017, з якого вбачається, що ОСОБА_2 переказав ОСОБА_1 438 359 грн, тобто повністю сплатив визначену в договорі вартість зазначеної квартири (т. 2, а.с. 95).

Щодо тверджень позивача що відповідачка ОСОБА_1 , відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно відповідачу ОСОБА_2 , уникала виконання судового рішення про стягнення з неї заборгованості, яка виникла за кредитним договором №014/0054/74/72696, суд зазначив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05 квітня 2012 року Малиновським районним судом м. Одеси по справі №2/1519/7111/11 було винесено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором №014/0054/74/72696 від 04.04.2007 в сумі 687 192,36 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 5 477 404,14 грн.

З моменту винесення Малиновським районним судом м. Одеси заочного рішення від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11, тобто, з 2012 року по 2017 рік ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо його виконання до органів виконавчої служби не зверталося.

Вже після вчинення 27 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскарженого правочину, АТ «Райффайзен Банк Аваль» 10 лютого 2017 року звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про видачу по справі №2/1519/7111/11 дублікатів виконавчих листів та поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчих листів, про що свідчить наявна в матеріалах справи заява зі штампом Малиновського районного суду м. Одеси вх. №5978 від 10 лютого 2017 року (т. 2 а.с. 88-90).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року зазначена заява судом була задоволена, АТ «Райффайзен Банк Аваль» були видані дублікати виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №014/0054/74/72696 від 04.04.2007 в сумі 687 192,36 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 5 477 404,14 грн та судового збору в розмірі 1 700 грн держмито та витрати на ІТЗ в розмірі - 120 грн, та поновлено пропущений строк для їх пред`явлення до виконання. (т. 2 а.с. 92-93)

20 березня 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси із заявою про видачу по справі №2/1519/7111/11 копії завіреної ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2017 року та дублікатів виконавчих листів (т. 2 а.с. 91).

23 березня 2017 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» згідно відмітки представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» вищезазначені документи було отримано.

Лише в травні 2017 року, тобто через майже п`ять місяців після укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржуваного договору купівлі-продажу, та майже через п`ять років після винесення Малиновським районним судом м. Одеси заочного рішення від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11, АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області із заявою про його примусове виконання, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 травня 2017 року (т. 2, а.с. 96-97).

Зазначені обставини спростовують посилання позивача на те, що укладаючи 27 січня 2017 року з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної квартири, ОСОБА_1 ухилялася від виконання заочного рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року, яке було винесено п`ятьма роками раніше вчиненого правочину.

Крім того, сама форма прийняття Малиновським районним судом м. Одеси по справі №2/1519/7111/11 судового рішення від 05 квітня 2012 року (заочне, тобто за відсутності відповідача ОСОБА_1 ) спростовує факт обізнаності з ним останньої.

Період з 05 квітня 2012 року (дата винесення Малиновським районним судом м. Одеси заочного рішення по справі №2/1519/7111/11) до січня 2017 року (укладення оскарженого договору купівлі-продажу), тобто більше п`яти років, не можна вважати коротким проміжком часу, протягом якого відповідачка ОСОБА_1 намагалась уникнути виконання грошових зобов`язань і цей проміжок часу є доказом недійсності вчиненого між ними правочину.

Окрім зазначеного, суд звернув увагу, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П. ) заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси 05.04.2012 року було скасовано (т. 1 а.с. 243-244).

Оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений між відповідачами 27 січня 2017 року, тобто через п`ять років після винесення заочного рішення Малиновським районним судом м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П. ), про яке відповідачу ОСОБА_1 нічого відомо не було та яке в подальшому було скасовано ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2018 року по справі №2/1519/7111/11 (с. Целух А.П. ), доводи позивача, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали фіктивний правочин з метою уникнення можливого звернення стягнення за борговими зобов`язаннями перед позивачем на це нерухоме майно, є припущеннями, відтак в задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачем, АТ «Райффайзен Банк Аваль», доведено обґрунтованість підстав позову, а саме, те що оспорюваний договір купівлі-продажу спірної квартири вчинений на шкоду Банку, тобто є фраудаторним договором, що є законною підставою для визнання його недійсним.

В порушення положень пункту 3 частини 4 статті 265 ЦПК України суд першої інстанції у судовому рішенні не надав оцінки кожному аргументу, наведеному позивачем.

Встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2012 року по справі №2/1519/7111/11 було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 687 192,36 доларів США.

Після перегляду вказаного заочного рішення, остаточним заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2018 року по справі №2/1519/7111/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у сумі 687 192,36 доларів США.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що відповідачка ОСОБА_1 добровільно виконує зобов`язання по погашенню заборгованості за кредитним договором, навпаки вона всіляко ухиляється від погашення заборгованості.

У пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року за №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Згідно із правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Аналіз статей 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20 березня 2019 року у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Встановлено, що оспорюванний договір купівлі-продажу майна порушує права та законні інтереси Банку, тому Банк має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення до суду з позовом про визнання вказаного договору недійсним.

Колегія суддів не погоджується з доводами відповідачів про те, що спірний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки договір купівлі-продажу квартири повністю виконаний, виходячи з наступного.

Так, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження №61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

Переглядаючи в касаційному порядку аналогічну справу Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі №521/1991/19 (провадження №61-1658св18) виходив, що «У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, вказано, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17 (провадження №61-2761св19), на яку посилається позивач у касаційній скарзі, зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала /використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 пред`явив позов про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними, посилаючись на те, що такі договори укладені під час вирішення судом спору щодо стягнення боргу за договором позики та з метою приховання майна, за рахунок якого може бути погашений борг відповідача ОСОБА_2,

суди не звернули увагу, що договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

суди не врахували, що до обставин, які дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

На переконання суду апеляційного інстанції, такі дії відповідачів щодо укладання договору купівлі-продажу між близькими родичами, необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення прав та законних інтересів Банку й ухилення від повернення заборгованості за рішенням суду, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК України, неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини як на підставу та умови надання захисту судом.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, роз`яснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем доведено належним чином, що спірний договір купівлі-продажу квартири може бути кваліфікований як фраудаторний договір, тому є законні підстави визнання правочину недійсним за статтями 203, 215, 234 ЦК України. Отже, Банком доведено належним чином, що відповідачем порушені права та законні інтереси позивача на повернення заборгованості за кредитним договором й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право Банку підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України, а також норм матеріального права, а саме, статей 13, 15, 203, 2015, 234 ЦК України, у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На підставі частин 1 та 13 статті 141 ЦПК України судовій збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позивач поніс і документально підтвердив витрати по сплаті судового збору при подачі позовної заяви в сумі 1 600,00 грн ( т. 1 а.с. 7) та при подачі апеляційної скарги в сумі 2 400,00 грн ( т. 2 а.с. 143), а всього 4 000,00 грн, тому у зв`язку із задоволенням позову та апеляційної скарги присудженню з відповідача на користь позивача підлягає й судовий збір в сумі 4 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Жукова Тимура Вікторовича в інтересах Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», задовольнити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 червня 2019 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дикого Сергія Петровича про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задовольнити

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 27 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Диким Сергієм Петровичем, зареєстрований в реєстрі за №99.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 та ОСОБА_2 РНОКПП: не має у зв`язку з релігійними переконаннями, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» РНОКПП: 42251700, місцезнаходження: 04108, м. Київ, пр-т Правди, буд. 31-А судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 17 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік