ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/3224/21 Провадження № 2/636/488/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року Чугуївський міський суд Харківської області

в складі: головуючого судді Гуменного З.І.,

секретаря судового засідання Шикової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини, в якому просить припинити стягнення з нього аліментів на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 18.10.2017, стягнутих судовим наказом Чугуївського міського суду Харківської області від 23.10.2017 по справі № 636/3599/17, та визнати його таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дитиною повноліття, і стягнути сплачений ним судом збір.

В позовних вимог позивач посилається на положення Сімейного кодексу України, які надають йому право на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, а також на зміну обставин, що впливають на припинення стягнення аліментів на сина, оскільки неповнолітній син з грудня 2020 року припинив проживати з матір`ю та переїхав проживати з батьком і на теперішній час перебуває на його утриманні. Крім того, посилався на те, що оскільки неповнолітній син фактично проживає з ним, виникла необхідність стягнути аліменти на його користь з відповідача.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, уточнивши, що син проживає з ним з травня 2021 року.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнала, підтвердивши, що неповнолітній син сторін дійсно проживає з позивачем, відповідач на даний час виїхала з кордон.

Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази, наявні в матеріалах справи, та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно наданої копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , сторони мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30).

Судовим наказом Чугуївського міського суду Харківської області від 23.10.2017 у справі № 636/3599/17 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 18.10.2017 до досягнення дитиною повноліття, що не заперечується сторонами.

З травня 2021 по теперішній час неповнолітній син сторін ОСОБА_3 проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надана довідка старшого будинку від 11.05.2021 (а.с. 32).

Тобто, судом встановлено та не спростовується відповідачкою, що неповнолітній син сторін не проживає з відповідачкою.

Згідно частин 2, 3 статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно частин 1, 2 статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частини 3 статті181Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У частині першій статті 192 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз вищезазначених положень Сімейного кодексу України дає підстави вважати, що розмір аліментів, визначених рішенням суду, не вважаються незмінним.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 Сімейного кодексу України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Зазначене узгоджується з висновком Верховного суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20.06.2019 у справі № 632/580/17.

Так, відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до положень частини 4 статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 Сімейного кодексу України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Відповідно до статті 273 Сімейного кодексу України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статтею 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями статті 273 Сімейного кодексу України має на меті скасування їх присудження.

Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частино 2статті 77 ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як було встановлено судом, оскільки не спростовано відповідачкою, неповнолітній син сторін з травня 2021 року та на час розгляду даної справи, проживає з позивачем.

Відповідно до положень ст. ст. 1-3 Конвенції ООН «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ст. 181 та ст. 183 СК України, за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, розмір яких визначається судом.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При винесенні рішення суд враховує наступні обставини: дитина проживає з батьком та знаходиться на його утриманні, відповідач не є пенсіонеркою чи інвалідом, працездатна, інших осіб на утриманні не має.

Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд вважає доведеним той факт, що неповнолітня дитина сторін проживає разом із позивачем, між сторонами не досягнуто домовленостей щодо розміру матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач на утримання дитини, тому у сукупності наведених обставин з урахуванням положень ст. 84 Сімейного кодексу України є підстава для стягнення аліментів.

Отже, виходячи з встановлених дійсних обставин справи та враховуючи матеріальне становище платника аліментів, яка не є інвалідом чи пенсіонеркою, відсутність відомостей про доходи станом на день розгляду справи та про відсутність у неї інших осіб, на яких сплачує аліменти, що свідчить про можливість відповідачки надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, матеріальне становище позивача та дитини, суд вважає можливим стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі частини з усіх видів доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Виходячи з принципу рівності участі батьків у вихованні та утриманні дітей, оскільки прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, тому обмежувати розмір аліментів лише розміром прожиткового мінімуму доходів суд вважає неможливим.

При винесені рішення, суд враховує рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, а також виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, яка визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а також, те що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Суд зазначає, що факт зміни місця проживання одного з батьків та, як наслідок, залишення дитини проживати з іншим, є обставиною, яка припиняє обов`язок утримання дитини з боку позивача на користь відповідачки, а також є підставою для припинення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Враховуючи зазначене, а також положення статтей 180, 182 Сімейного кодексу України, які надають право присудження аліментів саме тому із батьків, разом з яким проживає дитина, суд вважає позовні вимоги позивача щодо припинення стягнення аліментів з нього на утримання сина та стягнення аліментів з відповідачки, яка проживає окремо, на утримання сина, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у змісті пункту 23 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у зміненому розмірі сплачуються з дня набрання рішення законної сили.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційного розміру задоволених позовних вимог.

Отже враховуючи, що позовні вимоги задоволені у повному обсязі, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь позивача, сплачений при пред`явлені позову за позовну вимогу про звільнення від сплати аліментів. Однак судом задоволено позовну вимогу про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, та з відповідача стягнуті аліменти, тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі, передбаченому Законом України «Про судовий збір», на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовами про стягнення аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Позовна вимога про стягнення аліментів містить вимоги майнового характеру, позовна вимогу про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, - немайнового характеру.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового розміру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (908,00 грн.) і не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду (11350,00 грн.).

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру щодо встановлення батьківства у розмірі 908,00 грн. на користь позивача та за позовну вимогу щодо стягнення аліментів та про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, розмірі 1816,00 грн. в дохід держави.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 10, 11, 76-80, 133, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини задовольнити частково.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з травня 2021 року.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Чугуївського міського суду Харківської області від 23.10.2017 по справі № 636/3599/17 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Чугуїв, Харківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає виконанню негайно.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , судовий збір в дохід держави у сумі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Чугуїв, Харківської області, судовий збір у сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя

Повний текст рішення виготовлений 24.03.2023.