Дата документу 27.03.2023 Справа № 332/135/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/135/22 Головуючий у 1 інстанції: Сінєльник Р.В.
Провадження № 22-ц/807/518/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (централізованого опалення, постачання гарячої води),

В С Т А Н О В И В:

Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг (централізованого опалення, постачання гарячої води).

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що позивачем у період з 21.01.2016р. по 01.11.2021р. надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкають відповідачі. В зв`язку з тим, що відповідачі сплачують за надані послуги не в повному обсязі, за вказаний період виникла заборгованість в розмірі 35 706,15 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів, а також стягнути судовий збір в розмірі 2270,00 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 21.01.2016 по 01.11.2021 року у сумі 28 206 грн. 15 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судові витрати у вигляді судового збору по 896 грн. 65 коп. з кожної.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Концерн «Міські теплові мере-

жі» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що в ході розгляду справи було встановлено, що відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 з 21.01.2016р., тому з цих підстав було подано уточнену позовну заяву, у якій позивачем було враховано цю обставину та скориговано період і розмір заборгованості. Згідно уточненої позовної заяви розмір заборгованості складав 35 706,15 грн. за період з 21.01.2016 по 01.11.2021р. Однак представником відповідачів заперечувалась скоригована сума заборгованості з підстав неповного врахування оплати, яка була внесена в січні 2016 року в розмірі 7 500,00 грн. У зв`язку із цим позивачем було подано додаткові письмові пояснення та надано нову довідку та розрахунок, згідно з якими було повністю закрито борг минулої власниці ОСОБА_3 , розмір заборгованості якої складав на момент відчуження квартири 5 065,03 грн., а залишок сплаченої суми у розмірі 2 434,97 грн. спрямовано на оплату послуг, якими скористались ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як нові власники квартири. Натомість, суд першої інстанції вважав ці дії позивача необґрунтованими, тому суму у розмірі 5 065,03 грн. вирахував із загальної суми заборгованості, що утворилась з січня 2016р., з чим не погоджується позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу представником відповідачів адвокатом Прядко Д.В. зазначено, що з апеляційною скаргою відповідачі не згодні, оскільки вважають, що сума у розмірі 7500,00 грн. була сплачена не на погашення боргу колишнього власника квартири, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за надані їм послуги з січня 2016р. У зв`язку із зазначеним відповідачі просять скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи апеляційним судом здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі статуту. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.

Квартира АДРЕСА_2 на праві власності належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору міни від 13.01.2016р., у якій зареєстрована сама ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 21.01.2016р. по теперішній час.

Концерн «Міські теплові мережі у період з 21.01.2016р. по 01.11.2021р. надав послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 , де мешкають відповідачі. Але відповідачі сплачують за надані послуги не в повному обсязі, у зв`язку із чим за вказаний період виникла заборгованість, яка згідно наданих позивачем розрахунку та довідки щодо заборгованості за період з 21.01.2016 року по 01.11.2021р. складає 33 271,18 грн.( а.с. 86, 89).

Відповідачі зазначали, що із вказаного розрахунку позивач необґрунтовано виключив суму 5 065,03 грн., яка була сплачена ними на особовий рахунок по вказаній квартирі.

З цього приводу в судовому засіданні представник позивача пояснювала, що на погашення заборгованості на особовий рахунок по спірній квартирі в січні 2016 року надійшла оплата в сумі 7500 грн., але позивач вирішив цю суму за власним розсудом розділити, а саме: 5 065,03 грн. були віднесені на погашення боргу по попередньому періоду з 01.04.2011р. по 20.01.2016р., коли квартира була власністю попереднього власника ОСОБА_3 .

Представник відповідачів - адвокат Прядко Д.В. в судовому засіданні пояснив, що в січні 2016 року ОСОБА_2 особисто сплатила 7 500 грн. за послуги позивача, але позивач безпідставно відрахував з цієї суми кошти в розмірі 5065,03 грн. та направив їх на погашення боргу попереднього власника ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції виснував, що за матеріалами справи підтверджується позиція відповідачів, а тому визнав безпідставними дії позивача з віднесення сплаченої у січні 2016р. відповідачем ОСОБА_2 суми у розмірі 5 065,03 грн. на погашення боргу попереднього власника квартири ОСОБА_3 , та вирахував її із суми заборгованості, визначивши до стягнення 28 206,15 грн. При цьому судом було констатовано, що строк позовної давності по всій заборгованості позивачем не пропущено, оскільки здійсненими оплатами відповідачів він переривався, а також є продовженим на час дії карантину, застосованого з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби в Україні. Також судом було визнано безпідставними доводи відповідачів про те, що ОСОБА_1 має бути звільнення від оплати за послуги позивача через відсутність у квартирі, до якої надавались послуги, з посиланням на те, що нею не дотримано порядку повідомлення про ці обставини постачальника, визначеного пунктом 29 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Відповідачі рішення суду не оскаржили.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що відповідачі придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за договором міни від 13.01.2016р., у якому сторонами не було врегульовано, на кого покладається зобов`язання із погашення заборгованості за комунальні послуги. Згідно п. 12 договору міни сторони домовились, що передача квартири здійснюється до 27.01.2016р. Так як 21.01.2016р. відбулась реєстрації відповідачів в цій квартирі, то цей день є початком користування комунальними послугами. Оскільки по квартирі на час її набуття відповідачами була наявна заборгованість, то здійснений відповідачами платіж в січні 2016р. у сумі 7500 грн. було розподілено наступним чином: на погашення боргу попереднього власника 5065,03 грн. та решту суми в розмірі 2 434,97 грн. спрямовано на оплату послуг, якими скористались ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Тому апелянт вважає неправильними висновки суду в тій частині, що суму у розмірі 5065,03 грн. слід віднести на погашення заборгованості відпо-

відачів, що утворилась з січня 2016р.

Перевіривши вказані доводи скарги, колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до приписів статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та на підставі досліджених судом доказів.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржене судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Крім того, відповідно до статті 322 ЦК України на власника покладається тягар утримання майна.

Частиною другою статті 382 ЦК України встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.

Таким чином, новий власник майна не зобов`язаний повертати борги попереднього власника, якщо суд установить, що він не брав на себе обов`язку з їх сплати. Договори про надання послуг не обтяжують майна, тому за відсутності відповідної умови в договорі щодо відчуження нерухомого майна суд повинен відмовляти в задоволенні позовних вимог до нового власника, оскільки належним відповідачем є попередній власник.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 набула квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору міни від 13 січня 2016 року, який не містить застережень про переведення боргу попереднього власника на нового й не містить згоди останнього на таку заміну, що узгоджується з положеннями статті 520 ЦК України (заміна боржника у зобов`язанні).

Про те, що таких умов договір міни не містить, зазначається й позивачем в апеляційній скарзі. Але при цьому, ним на свій розсуд тлумачиться відсутність такої умови на свою користь, тобто, що у такому разі на нового власника покладається обов`язок погасити борги попереднього власника за комунальні послуги, що суперечить вище наведеним нормам матеріального права.

Отже, діючим законодавством не передбачено обов`язку набувача квартири сплачувати борги попередніх власників (наймачів) квартири за отримані ними раніше житлово-комунальні послуги, якщо це прямо не оговорено в договорі, на підставі якого відбувся перехід права власності на квартиру.

Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 686/6276/19 (провадження № 61-3604 св 20).

Згідно з приписами статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, переглянувши судове рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовляється, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в апеляційному порядку, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 27 березня 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова