Справа № 442/3996/22 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/811/2658/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника відповідачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Савки Тараса Володимировича на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року у складі судді Крамара О.В. у справі за позовом ОСОБА_3 до Дрогобицької об`єднаної територіальної громади в особі Дрогобицької міської ради, ОСОБА_2 про визнання частково недійсним приватизації квартири, визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, -

встановив:

У липні 2022 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суд із вказаним позовом до відповідачів Дрогобицької об`єднаної територіальної громади в особі Дрогобицької міської ради та ОСОБА_4 , в якому просила визнати частково недійсним з дати видання та скасування розпорядження органу приватизації №35 від 09 жовтня 2018 року, визнати частково недійсним з дати видання та скасувати Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобцької міської ради на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 , стягнути судовий збір.

Вимоги обгрунтовані тим, що у 1971 році позивачка разом з батьками зробила обмін житлової квартири з державного житлового фонду, яка була надана її матері ОСОБА_5 , в яку одразу ж вселилися всією сім`єю, а саме в квартиру АДРЕСА_1 про, що було видано ордер на квартиру.

З 11 листопада 1971 року, одразу ж після одруження, проживала у вищевказаній квартирі разом з чоловіком ОСОБА_6 та синами ОСОБА_7 і ОСОБА_8 . Після смерті матері, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 , ордер на квартиру був оформлений на неї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 722.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її чоловік ОСОБА_9 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 видане Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 663.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її син ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 видане Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільною стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис № 302. Смерть сина була трагічною, від вибуху у їхній квартирі, після чого квартиру відключили від газопостачання.

В той скрутний момент, її сусідка ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , запропонувала їй дати грошові кошти 2000 грн. за оплату газу, в замін того, щоб та прописала її до себе у квартиру. Оскільки вона перебувала у скрутному становищі то погодилася на її пропозицію.

08.08.2018 ОСОБА_2 зареєстрована разом з нею, за адресою: АДРЕСА_3 , а вже у жовтні 2018 року видано розпорядження органу приватизації № 35 від 09 жовтня 2018 року та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . Згідно із цими документами спірна квартира АДРЕСА_1 , на праві спільної часткової власності, належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що ОСОБА_2 не є її родичкою, ні членом сім`ї, і жодного дня не проживала з нею та не вели спільного господарства, що підтверджується актами про не проживання. Спірні розпорядження та свідоцтво про право власності на житло порушили її право на приватизацію квартири, а тому є незаконними.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року позов задоволено.

Визнано частково недійсним з дати видання та скасовано розпорядження органу приватизації № 35 від 09 жовтня 2018 року.

Визнано частково недійсним з дати видання та скасовано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради на квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 за підписом заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, керуючого справами виконкому, голови комісії з питань приватизації А. Коцюба.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачені нею судові витрати в розмірі 992.40 грн.

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_2 , інтереси, якої представляє адвокат Савка Тарас Володимирович, вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та об`єктивного встановлення всіх фактичних обставин справи, без належного дослідження доказів, які подавались сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовували свої вимоги та заперечення.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції без наведення будь-яких мотивів не взяв до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що всі дії ОСОБА_3 спрямовані на її реєстрацію в квартирі та подальшу приватизацію на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , позивачка вчиняла добровільно, оскільки ОСОБА_2 на момент реєстрації в спірній квартирі та на момент її приватизації фактично в такій проживала.

Суд безпідставно взяв до уваги Акт обстеження від 24.12.2020, складений від імені ОСББ «Бескид-77», який не може бути належним та допустимим доказом відсутності факту проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі на момент реєстрації в ній та її приватизації, з огляду на те, що він не підписаний головою правління зазначеного ОСББ та не стосується проміжку часу, в якому здійснювалася приватизація квартири.

Окрім того, суд не надав оцінки доводам ОСОБА_2 про пропуск позовної давності на звернення з даним позовом, обмежившись лише незрозумілим посиланням на інвалідність позивачки, яка до того ж не просила суд поновити строк позовної давності, а також неправильно розподілив судові витрати, стягнувши суму судового збору виключно з ОСОБА_2 , хоча така не є єдиним відповідачем у справі.

Вважає помилковими висновки суду про перебування ОСОБА_3 в скрутному матеріальному становищі, яке зумовило приватизацію частки в квартирі на користь ОСОБА_2 . До позовної заяви ОСОБА_3 не долучила жодного належного та допустимого доказу, який би підтвердив факт введення її в оману, факт шахрайства, яке з її слів мало місце при приватизації квартири, а тому її доводи про наявність таких фактів є голослівними і безпідставними.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Дрогобицької об`єднаної територіальної громади в особі Дрогобицької міської ради, ОСОБА_2 про визнання частково недійсним приватизації квартири, визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло відмовити. Провести розподіл судових витрат.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник відповідачки ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, в обґрунтування надав пояснення, аналогічні доводам скарги.

Позивачка ОСОБА_2 та представник відповідача Дрогобицької об`єднаної територіальної громади в особі Дрогобицької міської ради, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду заяви по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченихцим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до розпорядження від 09.10.2018 заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів, керуючого справами виконкому, голови комісії з питань приватизації, у спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних частках кожному, передано квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Згідно із свідоцтвом на право власності на квартиру серія НОМЕР_4 , виданого 09.10.2018 Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_2 , в рівних частках кожному (а.с. 20).

Видачі зазначених документів передувала заява ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 18.09.2018, адресована на ім`я керівника органу приватизації, якою останні просили оформити передачу у спільну часткову власність квартиру. До заяви долучено довідку про склад сім`ї та документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла.

Згідно із довідкою про склад сім`ї у квартирі по АДРЕСА_3 , станом на 11.08.2018 зареєстровані: ОСОБА_3 (1954р.н.) прописана 27.05.1970 та ОСОБА_2 (1962р.н.) прописана 08.08.2018.

Звертаючись до суду з позовом про визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, позивачка свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідачка ОСОБА_2 не є її родичкою, ні членом сім`ї, жодного дня не проживала з нею та не вели спільного господарства, що підтверджується актами про не проживання. Вважала, що відповідачка ввійшла їй в довіру та скористалась вкрай важким її становищем.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог, дійшов висновку, що на час приватизації квартири, а саме 09.10.2018 ОСОБА_2 хоч і була у ній зареєстрована, однак в такій не проживала, отже приватизація спірної квартири відбулася з порушенням порядку набуття права власності на житло.

Суд першої інстанції також не вбачав підстав для задоволення заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та інших нормативно-правових актів, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 345 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні визначено Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Відповідно до чинного на момент приватизації спірної квартири Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 № 396 (надалі Положення), зокрема у п. 4 передбачено, що передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватну (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем, або за яким зберігається право на житло.

Разом з тим, відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст. 29 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно із ст.65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до п.п.4 п.18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року за №207 (які діяли на час виникнення спірних правовідносин), для реєстрації місця проживання особа, крім іншого подає, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі, - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників).

З матеріалів справи чітко вбачається, що ОСОБА_3 була основним квартиронаймачем (ордер на вселення від 21.02.11973 р. №395) квартири АДРЕСА_1 .

У встановленому законом порядку, з власної згоди, 08.08.2018 ОСОБА_3 надала згоду на реєстрацію у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , таким чином висловила згоду на вселення.

З наведеного слідує, що ОСОБА_2 , хоча не є родичкою ОСОБА_3 , проте набула прав та обов`язків на рівні основного наймача, саме з 08.08.2018 стала особою за якою зберігається право на житло, в тому числі на приватизацію такого на рівні з ОСОБА_3 .

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б давали підстави вважати, що відповідачка вселилися в спірну квартиру без згоди квартиронаймача, або була позбавлена права на проживання в квартирі.

Покликання позивачки на те, що відповідачка хоча прописана у квартирі АДРЕСА_1 , однак в такій не проживає, а тому не може претендувати на частку в квартирі в порядку приватизації, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки реєстрація місця проживання в одному місці не може бути перешкодою для фактичного проживання в іншому місці без такої реєстрації.

Крім цього, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка не надала жодних доказів, які підтверджували той факт, що відповідачка визнана особою, що втратила право користування спірною квартирою.

Відповідно до п.13, 14 вказаного Положення приватизація квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (далі - орган приватизації).

Передача квартир (будинків) здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

У п. 16 Положення визначено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. (п. 17 Положення)

Пункт 18 Положення передбачає перелік необхідних документів, які потрібно подати до органів приватизації.

Отже, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством визначено, що передача у спільну власність квартир, котрі підлягають приватизації, здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі. При цьому, законодавець не встановлює заборони приватизувати помешкання особою, яка проживає за іншою адресою, оскільки допускається приватизація особами, які тимчасово відсутні у квартирі, яка є об`єктом приватизації, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Під час перегляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б могли свідчити про порушення як органом приватизації, так і відповідачкою ОСОБА_2 чинного на той час законодавства про приватизацію.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про порушене право позивачки під час приватизації.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що позивачкою не надано суду належних доказів в підтвердження того факту, що ОСОБА_2 не мала права на участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно, відсутні підстави для часткового визнання недійсним і скасування розпорядження органу приватизації №35 від 09.10.2018 та Свідоцтва про право власності на квартиру від 09.10.2018, яка належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_2 .

За наведених обставин, колегія суддів приходить переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом без дотриманням норм матеріального права, судом першої інстанції в не повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду необхідно скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про пропуск позивачкою позовної давності та про застосування наслідків її спливу на стадії апеляційного розгляду, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18) та від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18), сформулювала висновок, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, відповідачка вказує, що позивачка ОСОБА_3 дізналася про порушення свого права у жовтні 2018 року, проте до суду з позовними вимогами звернулась лише липні 2022 року.

Колегія суддів вважає такі доводи в даному випадку не можуть бути враховані судом, оскільки права позивачки не є порушеними та не підлягають захисту в судовому порядку через їх недоведеність.

Отже доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим в розумінні статті 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Положеннями ст.141 ЦПК України визначено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови у задоволенні позову - на позивача, у разі частково задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем за подачу апеляційної скарги підлягають відшкодуванню позивачкою.

За таких обставин, з позивачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 1488 грн. 60 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 369, 372, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Савки Тараса Володимировича задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Дрогобицької об`єднаної територіальної громади в особі Дрогобицької міської ради, ОСОБА_2 про визнання частково недійсним приватизації квартири, визнання частково недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) гривень 60 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 березня 2023 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк