Справа № 350/1148/22
Номер провадження 2/350/57/2023
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 січня 2023 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
головуючого судді Бейка А.М.,
секретаря Маєвської С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Рожнятів в порядку загального позовного провадження цивільну справу №350/1148/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
з участю сторін цивільної справи:
представника позивачки ОСОБА_3 ,
відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідачки ОСОБА_4 ,
суд, -
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області із позовом до відповідачки ОСОБА_2 , у якому просила визнати останню такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у будинковолодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивачка зіслалася на те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.06.2018. Відповідачка доводиться їй колишньою невісткою, тобто колишньою дружиною її сина ОСОБА_5 , шлюб з яким розірваний рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29.07.2022, і вже більше року вони не проживають разом. Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 тільки зареєстрована в належному їй будинковолодінні, проте останні п`ять років в ньому не проживає, оскільки разом з її сином вони придбали власну квартиру, де і проживали там. Всі обов`язки, що випливають з утримування та обслуговування належного їй житлового приміщення, покладені тільки на неї, тому вона вважає, що відповідачка втратила право на користування житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. Відповідачка не є членом її сім`ї, тому її реєстрація у вищезазначеному помешканні порушує її право на володіння, користування та розпорядження вказаним житловим приміщенням. На неодноразові прохання виписатись з належного їй помешкання відповідачка не зважає і добровільно відмовляється зробити це, тому вона змушена звертатись за захистом своїх законних прав та інтересів до суду.
У судовому засідання позивачка не прибула. Для представлення її інтересів у судове засідання прибув адвокат Родіков І.С., який пояснив суду, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, оскільки відповідачка ОСОБА_2 вже більше року не проживає у будинколодінні що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується доказами, які наявні у матеріалах справи. У добровільному порядку відповідачка не бажає змінити місце своєї реєстрації, у зв`язку з чим спір слід вирішити у судовому порядку.
У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 заперечила проти позовних вимог та пояснила суду, що вона проживає у місті Івано-Франківську у квартирі, яку вона придбала разом із своїм колишнім чоловіком. Водночас вона час від часу приїжджає у будинковолодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , оскільки там вона регулярно прибирає та займається іншими господарськими побутовими роботами, пов`язаними з обслуговуванням житлового будинку.
Представник відповідачки - адвокат Ошуст С.Є. у судовому засіданні зазначив, що відсутні підстави визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у будинковолодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вона зареєстрована у ньому, регулярно приїжджає туди для проживання, а тому не втратила інтерес зазначеного житлового приміщення.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала суду показання про те, що з відповідачкою по справі вона не перебуває у родинних або неприязних відносинах. Вона підписувала акт обстеження домоволодіння жительки с.Ясень від 19.09.2022 як член комісії. По суті свідок пояснила, що вона не бачила відповідачку ОСОБА_2 у с.Ясень вже досить давно, востаннє більше року назад, коли помер родич позивачки ОСОБА_1 . Також ОСОБА_6 зазначила, що ОСОБА_2 приїжджає у с.Ясень тільки щоб подивитись, але вона ( ОСОБА_2 ) говорила, що їй у Франківську добре і вона не іде жити у с.Ясень.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що вона не перебуває у родинних стосунках із сторонами по справі. Зазначила, що ОСОБА_2 не живе у с.Ясень приблизно 3-4 роки. Де вона проживає їй не відомо, імовірно у квартирі у м.Івано-Франківськ, хоча бачила її на кладовищі приблизно один рік назад.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що вона постійно проживає у с.Ясень. по сусідству із позивачкою ОСОБА_1 та не перебуває у родинних стосунках із сторонами по справі. Свідок ствердила, що останній раз бачила відповідачку ОСОБА_2 на похороні її родича, приблизно рік назад.
У судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які є батьками відповідачки ОСОБА_11 , про що особисто ствердили у судовому засіданні. Дані свідки вказували, що їхня дочка приїжджає, працює та ночує у спірному будинковолодінні. Однак їхні показання суд не бере до уваги, оскільки вони мають родинні зв`язки із відповідачкою, тобото є її батьками, а тому зацікавлені у результатах розгляді справи.
Вивчивши матеріали цивільної справи, заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити, враховуючи таке.
Відповідно до змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ст.ст.1-4 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Як передбачено ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі шляхом
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно із ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За приписами частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право позивача на користування власністю кореспондується також з правом колишніх членів сім`ї на користування жилим приміщенням, в яке вони вселились як члени сім`ї і цього права вони можуть бути позбавлені лише в передбачених законом випадках.
Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
При цьому сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів його сім`ї права користування займаним приміщенням.
За приписами частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Тобто, для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі частини 2 статті 405 ЦК України необхідно встановити дві обов`язкові умови: по-перше, відсутність члена сім`ї понад один рік, а по-друге, його відсутність без поважних причин. Оскільки збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.
Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Отже, при вирішенні справи про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить на прав приватної власності будинковолодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10), а також а також копією довідки №1311, виданої 29.09.2022 Ясенським стростинським округом Перегінської селищної ради (а.с.7).
З копії довідки №1261, виданої 13.09.2022 Ясенським старостинським округом Перегінської селищної ради (а.с.7), а також акту обстеження домоволодіння жительки с.Ясень Калуського р-ну Івано-Франківської області ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 вересня 2022 року (далі акт обстеження) (а.с.8) який складений та підписаний комісією в складі сусідів позивачки - ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , встановлено, що у будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , її син ОСОБА_5 , а також її невістка ОСОБА_2 .
Зазначеним актом обстеження, який затверджений старостою Ясенської сільської ради Перегінської селищної ради також встановлено, що зі слів сусідів невістка ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 не проживає.
Особи, які входили до складу комісії та підписали цей акт, зокрема ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 були допитані в судових засіданнях у якості свідків, з показань яких суд по суті встановив, що відповідачка ОСОБА_2 не проживає у АДРЕСА_1 більше року, а проживає у квартирі, яка знаходиться у м.Івано-Франківську.
Отже, проаналізувавши зібрані у справі докази своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів, зіставивши їх із показаннями свідків, суд прийшов до переконання, що відповідачка ОСОБА_2 з власної волі без поважних причин більше року не проживає у спірному будинковолодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Окрім цього, копією рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 29.07.2022 (а.с.4-5), окрім іншого, встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано.
Копією припису від 15.08.2020 року(а.с.50) підтверджено, що відносно ОСОБА_5 було винесено заборонний припис у зв`язку із насильством у сім`ї щодо дружини ОСОБА_2 , яким підтверджено що остання проживала з чоловіком в АДРЕСА_2 .
Копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.24-25) підтверджено, що відповідачці ОСОБА_2 та її колишньому чоловіку ОСОБА_5 на праві приватної власності спільно з частками 1/2:1/2належить квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Зазначеними доказами підтверджено, що відповідачка має у приватній власності інше житлове приміщення, у якому вона, як встановив суд, проживає постійно.
Долучені відповідачкою роздруківки фотознімків (а.с.71, 83-86, 90) з метою спростування позовних вимог суд оцінює критично, оскільки зазначеними роздруківками не підтверджено факту проживання або перебування відповідачкою ОСОБА_2 у спірному будинковолодінні протягом останнього календарного року або за більш тривалий період.
З цих же підстав суд вважає неналежними доказами на спростування позовних вимог долучені до матеріалів справи копії Довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, Індивідуальної програми реабілітації інвалідів №600, Виписки з історії хвороби ОСОБА_2 (а.с.87-89).
Долучені відповідачкою ОСОБА_2 до матеріалів справи копії квитанцій (а.с.72-74) не підтверджують факт оплати нею комунальних послуг за надані послуги у буд. АДРЕСА_1 , оскільки платником у цих квитанціях вказано позивачку ОСОБА_1 , у зв`язку з чим суд не може брати до уваги такі платіжні документи як доказ факту проведення оплат відповідачкою.
Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що твердження відповідачки ОСОБА_2 про те, що вона час від часу приїжджає у зазначене будинковолодіння не є вагомими, оскільки не доведені належними і допустимими доказами. Більше того, зазначена обставина не може свідчити про те, що спірне житло використається відповідачкою як місце постійного її проживання.
Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що відповідачка за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування. За таких обставин позовні вимоги слід задоволити в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задоволити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у домоволодінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 02.02.2023.

Суддя А.М.Бейко