ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6845/20 Номер провадження 22-ц/814/1872/23Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Триголов В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 червня 2022 року, постановлене суддею Тімошенко Н.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

28.07.2020 ОСОБА_1 звернувся в суд із указаним позовом, у якому просить стягнути з Держави Україна в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава на його користь моральну шкоду у розмірі 1500,00 грн.

В обґрунтування підстав позову зазначає, що 05.02.2020 засобами поштового зв`язку направив до ТУ ДБР заяву про кримінальне правопорушення, яка була перенаправлена до ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, яким допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, досудове розслідування не було розпочато.

Із підстав викладеного він звернувся в суд зі скаргою в порядку ст.303 КПК України та ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 20.05.2020 (справа №554/3215/20) уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, зобов`язано внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

Таким чином лише 09.06.2020, через чотири місяці після звернення із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на виконання судового рішення, відповідачем внесено відомості про злочин до ЄРДР за №0000769.

Указана бездіяльність спричинила позивачу значну моральну шкоду, яка полягає у глибоких душевних стражданнях та негативних переживаннях від криміналізації правоохоронних органів. Дані обставини викликають у нього дискомфорт та почуття несправедливості, як громадянина України, змушують у судовому порядку захищати свої конституційні права, що забирає у нього багато часу, завдає шкоди його здоров`ю, порушує життєві ритми і зв`язки, для поновлення яких йому необхідний додатковий час та зусилля, він постійно перебуває в напруженому психологічному стані, з`явилось відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння і саме головне що в наслідок незаконного тримання стався розлад у його сім`ї.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 13.06.2022 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю та необґрунтованістю.

Із рішенням районного суду не погодився позивач та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права, а саме, ст.1176 ЦК України, та помилково не застосовані положення ст.ст.23, 1167, 1173, 1174 цього Кодексу.

Із підстав, попередньо викладених у позовній заяві, заперечує висновки районного суду щодо недоведеності протиправності дій органів досудового слідства, які полягають у тривалому невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, що призвело до його моральних страждань, зумовлених необхідністю постійного звернення до органів досудового розслідування, прокуратури та суду через неможливість довести законність вимог.

Просить врахувати позицію Верховного Суду, сформовану у справі №585/724/19 від 27.05.2020, за змістом якої надмірна тривалість досудового розслідування є підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вважає, що районний суд належним чином не з`ясував, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі ним оцінюється, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

28.12.2022, особою уповноваженою на самопредставництво інтересів ТУ ДБР у м.Полтаві, Стороженко А.І. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення районного суд без змін, як законне та обґрунтоване.

В контексті доводів апеляційної скарги позивача зазначає, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 26.01.2006 по справі «Mikheyev проти росії», №77617/01, §§ 107-109 вказав, що нездатність будь-якого конкретного розслідування дійти певних результатів саме по собі не означає, що воно було неефективним. До того ж, надання оцінки діям (бездіяльністю) та рішенням слідчого або прокурора прийняти в рамках КПК України перебуває у площі кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Просить врахувати позицію Верховного Суду, сформовану у справах №554/7971/18 від 18.12.2019, №285/3475/18 від 21.12.2019, №454/1403/17 від 22.01.2020, №686/13212/19 від 19.03.2020, №761/20966/17 від 04.11.2020 та ін., за змістом якої судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчим суддею не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.368 ЦПК України) без повідомлення учасників справи (ч.1 ст.369 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому враховує наступне.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 05.02.2020 засуджений ОСОБА_1 звернувся до ДБР із заявою про кримінальне правопорушення, відомості щодо якого просить внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування зазначених ним фактів./а.с.3-5/

Державне бюро розслідувань листом від 30.03.2020 №П-3552/03-2020 вих. П-3551 надіслало заяву ОСОБА_1 щодо можливого вчинення кримінального правопорушення працівниками правоохоронних органів в Полтавській області до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві./а.с.6/

Листом слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві від 04.05.2020 №П-4402/15-02-1-20 ОСОБА_1 повідомлено, що у заяві не викладено об`єктивних даних, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів Державного бюро розслідувань, у зв`язку з чим на даний час відсутні достатні правові підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Одночасно роз`яснено, що у разі незгоди з прийнятим рішенням він має право на його оскарження до керівника вищого рівня або до суду./а.с.7/

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 20.05.2020 (справа №554/3215/20) задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого Територіального управління ДБР у м.Полтаві щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку ст.303 КПК України.

Зобов`язано уповноважену особу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтаві внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою ОСОБА_1 від 05.02.2020 про вчинення кримінального правопорушення та розпочати досудове розслідування./а.с.8/

09.06.2022 на виконання судового рішення відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за №0000769./а.с.9/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, спричинення йому моральної шкоди довготривалим та неефективним досудовим розслідування.

Апеляційний суд із висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, зводяться до незгоди із рішенням суду та переоцінки доказів.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173, 1174 ЦК України).

Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст.ст.1173, 1174 ЦК України.

У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Наведені норми права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди,судам першої та апеляційної інстанцій не надано.

Доводи апеляційної скарги викладеного не спростовують, а твердження, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував чим підтверджується факт заподіяння йому, позивачу, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, суперечать принципу диспозитивності цивільного судочинства.

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Натомість кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.4 ст.12 ЦПК України).

У цій справі позивач пов`язує порушене право із бездіяльністю ТУ ДБР у м.Полтава, яка полягає у тривалому, понад 4 місяці, невнесенні до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення. Оцінка обставин такого правопорушення перебуває у площі кримінального процесуального законодавства та здійснюється слідчими суддями на стадії досудового розслідування кримінального провадження, а тому на підставність відшкодування моральної шкоди не впливає.

Тоді як дії/бездіяльність слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві оскаржені позивачем до суду та на виконання судового рішення відповідні відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР, що свідчить про реалізацію ним права на оскарження процесуальної діяльності в порядку ст.303 КПК України і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. При цьому, лише незгода позивача із діями/бездіяльністю слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Наведена правова позиція узгоджується із практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 18.12.2019 у справі №554/7971/18, від 21.12.2019 у справі № 285/3475/18, від 22.01.2020 у справі №454/1403/17, від 19.03.2020 у справі №686/13212/19.

Такий висновок також узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

У цій справі рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчого управління ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві компетентними органами не приймалося. Отже, протиправна бездіяльність органу досудового слідства позивачем не доведена. Наявна у справі ухвала судді слідчого, якою зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР, розташованого у місті Полтаві внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 05.02.2020 не спростовують правильність таких висновків, оскільки згідно ч.2 ст.307 КПК України - це не входить до повноважень суддів слідчих.

Апеляційний суд приймає до уваги наведену позивачем у апеляційній скарзі позицію Верховного Суду по справі №585/724/19 від 27.05.2020, згідно якої надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Разом із цим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Такими чином саме по собі посилання позивача на позицію Верховного Суду не звільняє його від обов`язку довести належними та допустимими доказами неправомірність бездіяльності органу досудового розслідування, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними.

Інші доводи позивача є ідентичними підставам звернення до суду, нічим не підтверджені та є його власними судженнями і оцінкою подій.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 13 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10.01.2023.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

В.М. Триголов