Справа № 752/4921/15-ц
Провадження № 4-с/752/87/23
У Х В А Л А

Іменем України

13.02.2023 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Колдіної О.О.,

за участі секретаря Ракоїд Є.І.,

розглянувши в судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), заінтересована особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

в с т а н о в и в:

заявник звернулась до Голосіївського районного суду м.Києва зі скаргою на бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ).

Відповідно до поданої скарги заявник просить постановити ухвалу, якою визнати неправомірною бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 , зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , що накладений постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною від 21 серпня 2015 року в рамках виконавчого провадження №48493828.

Скарга обгрунтована тим, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 8611,53 доларів США, що в еквіваленті становить 197117,92 грн., та судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

В подальшому, головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 21 серпня 2015 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною від 21 серпня 2015 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення.

22 червня 2017 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Вересом Василем Володимировичем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Заявниця посилається на те, що заборгованість за кредитним договором №КID0AU00140017 від 28 лютого 2006 року, яка була стягнута заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, повністю погашена, що підтверджується відповідними довідками АТ КБ «ПриватБанк».

З метою зняття арешту адвокат Гапека Т.В. 21 листопада 2022 року звернулася із заявою про зняття арешту до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), однак станом на день звернення до суду зі скаргою жодної відповіді щодо зняття арешту отримано не було.

З урахуванням того, що наявність арешту всього належного заявниці майна порушує право володіння таким майном, ОСОБА_1 звертається з відповідною скаргою на дії державного виконавця, оскільки наявність арешту на майно в закінченому виконавчому провадженні порушує її права як власника нерухомого майна вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном.

Заявник та заінтересовані особи в судове засідання не з`явились, про місце і час судового розгляду повідомлялись належним чином у спосіб, передбачений ст.128 ЦПК України. Однак їх неявка не перешкоджає судовому розгляду.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 8611,53 доларів США, що в еквіваленті становить 197117,92 грн., та судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

В подальшому, головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48493828 від 21 серпня 2015 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною від 21 серпня 2015 року було накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення.

22 червня 2017 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Вересом Василем Володимировичем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В ході розгляду скарги встановлено, що заборгованість за кредитним договором №КID0AU00140017 від 28 лютого 2006 року, яка була стягнута заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року, повністю погашена, що підтверджується відповідними довідками АТ КБ «ПриватБанк», зокрема від 22 серпня 2017 року, від 21 березня 2018 року, від 20 січня 2022 р.

Представник ОСОБА_1 21 листопада 2022 року звернулася із заявою про зняття арешту до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), однак станом на день звернення до суду зі скаргою жодної відповіді щодо зняття арешту отримано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя, а у ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.1 ч.І ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. 1,2 ст.56 цього ж Закону).

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, іцо кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження згідно ізстаттею 37 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Інформація в автоматизованій системі виконавчого провадження щодо даного виконавчого провадження відсутня.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом ;надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх сгягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;погашен^я заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;підстави, передбачені «Прикінцевими та перехідними положення» цього Закону.

Згідно ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Тобто, арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Як встановлено судом рішення суду виконано заявницею і у неї відсутня заборгованість перед стягувачем.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15.

Також, Верховний Суд в постанові від 12 жовтня 2022 року у справі №203/3435/21 ще раз наголосив на тому, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, бездіяльність виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння його майном. Верховний Суд у вказаній постанові також звертає увагу, що боржником у виконавчому провадженні, позбавлений іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження дій виконавця щодо незняття арешту із належного йому майна.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі №2/0301/806/11 Верховний Суд наголосив на тому, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

При цьому, у вказаній постанові Верховний Суд звернув увагу на те, що Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу.

Крім того, Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У зв`язку з тим, що зобов`язання перед банком виконані, то відповідно і відпала правова підстава для наявності обтяжень на нерухоме майно.

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що рішення суду виконано боржником добровільно, будь-яких претензій стягувач у виконавому провадженні не заявляє, суд вважає за необхідне скасувати арешт з майна ОСОБА_1 , оскільки подальше його обтяження призводить до порушення прав заявника.

Однак, суд не вбачає підтсав для задоволення скарги в частині визнання незаконною бездіяльності Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві в частині не зняття арешту майна, оскільки Закон України «Про виконавче провадження» не врегульовує питання скасування обтяжень після повернення виконавчого документа, за умова добровільного виконання рішення суду.

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), заінтересована особа: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Зобов`язати Голосіївський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт з майна ОСОБА_1 , що накладений постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у місті Києві Кузьменко Любов Михайлівною від 21 серпня 2015 року в рамках виконавчого провадження №48493828 (номер запису про обтяження: 10933944 (спеціальний розділ).

В іншій частині вимог відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя

Повний текст виготовлено 23.02.2023 р.