Справа № 286/1741/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

16 січня 2023 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Гришковець А. Л.

з секретарем Павленко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду і просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування будинком АДРЕСА_1 , чим усунути перешкоди у користуванні будинком та припинити його реєстрацію у ньому, мотивуючи тим, що їй на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, належить будинок АДРЕСА_1 . На даний час у вказаному будинку зареєстрований син колишньої власниці будинку ОСОБА_3 ОСОБА_2 . Він зареєстрований у будинку з 08.08.2018, але не проживав у ньому жодного дня. Наскільки їй відомо, він проживає десь у Росії у Воронежській області. В будинку відсутнє його майно та особисті речі. Вона та колишня власниця будинку, декілька разів говорили з ним про припинення реєстрації в будинку, але він не бажає це зробити добровільно, посилаючись на неможливість приїхати через війну в Україні. Так, як відповідач зареєстрований в будинку, то вона не може нормально розпоряджатися своєю власністю. Їй необхідно сплачувати деякі комунальні послуги (вивіз сміття, користування каналізацією), які сплачуються за кількістю зареєстрованих осіб, а не за кількістю проживаючих.

Відзиву на позовну заяву відповідач до суду не надав.

Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач в своїй позовній заяві просить справу слухати у її відсутність. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином, відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України, повідомлявся про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням.

Суд, дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , тобто позивач, є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки серії НРР №289939 від 29.07.2022, зареєстрованого в реєстрі за №495. У вказаному житловому будинку з 08.08.2018 зареєстрований і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є сином попередньої власниці - ОСОБА_3 .

Вказані обставини підтверджуються копіями: договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки серії НРР №289939 від 29.07.2022, зареєстрованого в реєстрі за №495, витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №306136800 та №306138127 від 29.07.2022, паспорта серії НОМЕР_1 , виданого 07.09.1998, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 04.01.1966, а також виписки з домової книги.

Приписами ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужим нерухомим майном в певних межах, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна можливості володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Критерій «істотності» є оціночним поняттям та підлягає встановленню в залежності від обставин кожної конкретної справи.

Вказаного правового висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові №522/20822/18 від 09.06.2021.

У ч.1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

У ч.3 ст. 12, ч.ч.1, 5-6 ст.81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З довідки виконавчого комітету Гладковицької сільської ради №855 від 28.07.2022 вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , але там фактично не проживає на протязі останніх трьох років (а. с.9).

Таким чином, встановивши, що позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідач в будинку не проживає, оцінивши баланс інтересів сторін та дослідивши питання втрати права відповідача на житло на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд приходить до висновку, що право останнього на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України та відповідно про задоволення позову.

Позивачем сплачено судовий збір в сумі 992 грн.40 коп. в дохід держави.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 245, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Про перегляд заочного рішення може бути подана заява відповідачем протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення на заочне рішення до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд (скарги), якщо така заява (скарга) подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя: А. Л. Гришковець