КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/2219/2023 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (за первісним позовом - «Позивач») звернувся з позовом до ОСОБА_2 (за первісним позовом - «Відповідач»), третя особа Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначив, що з2012 року він проживав з Відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Під час спільного проживання у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Восени 2016 року у Позивача виникла суперечка з Відповідачем та він звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про визначення місця проживання старшого їх сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

31.10.2016 року рішенням суду визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком - Позивачем.

На даний час сторони проживають окремо, Позивач разом з синами мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , а Відповідач з червня 2021 року разом з дочкою проживають в місті Біла Церква.

Враховуючи те, що сторони не можуть дійти домовленості щодо місця проживання їх малолітніх дітей, Позивач просивсуд визначити місце проживання дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_6 разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .

02.02.2022 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області про визначення місця проживання малолітніх дітей, в якому зазначила, що з 25.06.2012 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з Позивачем. Від шлюбу вони мають трьох малолітніх дітей: синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . З 2013 року вона фактично проживала на території Немішаївської селищної ради Бучанського району, Київської області, СГТ «Ясна поляна», вулиця Лугова 16-А разом із родиною.

Після чергової сварки, 02.04.2021 року, Позивач вигнав її разом з їхніми дітьми за адресою місця їх реєстрації у місті Біла Церква. Її син ОСОБА_4 навчався у 3-А класі опорного закладу освіти «Немішаївській спеціалізований заклад загальної середньої освіти ІІ-ІІІ ступенів - заклад загальної середньої освіти І-ІІІ», а ОСОБА_5 навчався у 1-Б класі цього ж навчального закладу. У період з 05.04.2021 року по 16.04.2021 року навчання відбувалось періодично дистанційно. Враховуючи, що з 19.04.2021 року в навчальному закладі була відновлена очна форма навчання, а також те, що до кінця навчального року в школі лишалося менше двох тижні, сини за взаємною згодою сторін, переїхали тимчасово за місцем проживання їх батька. Дочка ОСОБА_9 залишилася проживати з Відповідачем. Після закінчення навчального року, ОСОБА_1 в порушення домовленостей щодо місця проживання дітей, повідомив Відповідачу, що сини залишаються проживати разом з ним, а також те, що він відбере у неї ще і дочку. З цього часу сини проживають з Позивачем. Зазначає, що неодноразово телефонувала Позивачу і намагалася мирним шляхом повернути синів. Вчинки Позивача не тільки порушують її права як матері, а і в першу чергу порушують права та суперечать інтересам їхніх дітей.

Просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визначеномісце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Визначено місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, сторони звернулись з апеляційними скаргами.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 та ухвалити в цій частині нове судове рішення про визначення місця проживання доньки разом з батьком.

Апелянт посилається на порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, який не врахував, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2016 року вже було визначене місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком - ОСОБА_1 .

Крім того, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області здійснив розгляд даної справи за відсутності висновку Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області, за місцем проживання матері, який мав бути складений задля забезпечення належного розгляду зустрічного позову ОСОБА_2 , що є порушенням статті 19 СК України.

Позивач також зазначає в апеляційній скарзі, що визначаючи місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з матір`ю, суд першої інстанції не дав належної оцінки тим обставинам, що остання, перебуваючи на даний час в м. Маннгейм, Німеччина, не має свого житла, не працює, доходів не отримує, а тому не може забезпечити донці - ОСОБА_6 комфортні умови для правильного харчування, виховання, навчання, духовного розвитку. Крім того, відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на користь старшого сина ОСОБА_4 , не виконує рішення суду про стягнення аліментів, так як не отримує доходу.

Відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 в поданій апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог за зустрічним позовом та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В доводах зазначила, що рішення суду в оскаржуваній частині не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, постановлене з порушенням норм матеріального права та вимог процесуального права внаслідок неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного дослідження і оцінки доказів.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 без згоди матері змінив місце проживання синів і у неї не вийшло домовитись з ним про їх повернення до матері та з того часу ОСОБА_1 створюються перешкоди у спілкуванні матері з дітьми. За місцем проживання ОСОБА_2 у м. Біла Церква було створено усі належні умови для комфортного проживання і розвитку дітей.

Після початку збройної агресії рф проти України у березні 2022 року задля недопущення можливої шкоди життю та здоров`ю доньки вона виїхала з нею до Німеччини, де перебуває і досі. Там вона забезпечена житлом, харчуванням та усім необхідним, дитина різнобічно розвивається та перебуває в максимально безпечних і комфортних умовах. Також створені умови для комфортного проживання та якнайкращого розвитку усіх трьох дітей.

Відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що висновок Служби у справах дітей Немішаївської селищної ради, затверджений рішенням виконкому Немішаєвської селищної ради від 10.12.2021 року №55, щодо визначення місця проживання малолітніх дітей із батьком, було складено ще у 2021 році, а на час розгляду справи судом першої інстанції нового актуального висновку з урахуванням суттєвої зміни обставин, пов`язаних із військовими діями та їх наслідками, суду не було надано та судом не витребувано.

В той же час, будинок у якому до початку воєнного стану проживав ОСОБА_1 , під час перебування смт Немішаєвє під окупацією, було зруйновано, що підтвердив і сам Позивач.

ОСОБА_2 вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що визначення місця проживання обох синів разом з батьком відповідає інтересам дітей та сприятиме їх розвитку. Вказує, що проживання обох синів з батьком було обумовлене виключно тим, що ним було порушено попередню домовленість з ОСОБА_2 щодо тимчасового проживання дітей з батьком до кінця навчального 2021 року. У травні 2021 року ОСОБА_10 примусово залишив синів проживати у нього, що свідчить про те, що тривале проживання синів з батьком було вимушеним, а не через їх бажання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заперечує проти доводів щодо порушення будь-яких домовленостей із матір`ю дітей про їх проживання. Вказує, що до червня 2021 року усі троє дітей проживали разом із ним, він самостійно займався їх вихованням та духовним розвитком. Однак, 01.06.2021 року відповідач самостійно визначила місце проживання дітей, відібрала у нього доньку ОСОБА_6 , а сини залишились проживати з батьком, оскільки почувають себе з ним в турботі, безпеці та любові.

Зазначив також, що будинок по АДРЕСА_2 , в якому він проживав із дітьми до початку воєнного стану, дійсно був зруйнований. Однак, на даний час будинок повністю відбудовано, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов, складеними депутатом Немішаєвської селищної ради Бігуном М.С. у присутності свідків, сусідів.

Крім того, акт обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 був складений начальником Служби у справах дітей Цапук Н.О. 11 листопада 2022 року. В акті, зокрема, вказано, що будинок повністю відновлений після активних бойових дій на території Немішаєвської територіальної громади. В будинку зроблений сучасний ремонт, відновлено водопостачання, світло та є індивідуальне опалення. Будинок готовий до проживання за винятком недоукомплектованих дрібних меблів. Дитячі кімнати об лаштовані усіма необхідними меблями та сучасною технікою. В кімнатах чисто і затишно. Облаштоване місце для навчання та відпочинку дітей. Для гармонійного, духовного та фізичного розвитку дітей створено усі необхідні умови.

Позивач наполягає, що визначення місця проживання усіх дітей з ним, а не з матір`ю, відповідатиме інтересам дітей, оскільки старший син з 2016 року вже проживає разом із ним, син ОСОБА_11 та донька ОСОБА_9 більш прихильно ставляться до нього, ніж до відповідачки, і бажають проживати з ним.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Западнюк Н.І. підтримала доводи апеляційної скарги, поданої Позивачем, просила її задовольнити. Проти задоволення апеляційної скарги Відповідача заперечувала.

Представник Відповідача ОСОБА_2 - адвокат Вареник А.М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 , підтримавши подану Відповідачем апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Служби у справах дітей Немішаївської селищної ради Бучанського району Київської області та Білоцерківської міської ради Київської області своїх представників для участі у судовому засіданні не направили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Керуючись положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності представників третіх осіб, які належним чином повідомлені про розгляд справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до копії свідоцтва про укладення цивільного шлюбу, виданого на підставі акту про укладення цивільного шлюбу №23 від 25.06.2012 року, складеного в м. Новий Пазар, громада Новий Пазар, Шуменська область, Республіка Болгарія, сторони по справі уклали шлюб 25.06.2012 року. Місце укладення шлюбу - м.Новий Пазар, Республіка Болгарія (а.с.130, 131том 1).

Доказів розірвання цього шлюбу жодна із сторін суду не надала.

Від шлюбу сторони мають дітей:

ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1695 ( а.с.15 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2661 (а.с.16 том 1 ).

ІНФОРМАЦІЯ_8 народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №5608 (а.с.17 том 1).

31.10.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області визначено місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком ОСОБА_1 (а.с.18-19 том 1).

13.09.2021 року судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області стягнуто з Відповідача на користь Позивача на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 15.07.2021 року і до досягнення сином повноліття (а.с.61 том 1).

Рішенням Виконавчого комітету Немішаївської селищної ради VIII скликання Бучанського району Київської області від 10.12.2021 року №554 затверджений висновок служби у справах дітей Немішаївської селищної ради про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (т.2 а.с.34).

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Немішаївської селищної ради від 10.12.2021 року №554 про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_1 піклується про фізичний та духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя, забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей, та виявив бажання опікуватися своїми дітьми, зважаючи на те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2016 року визначено місце проживання ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 , вважає за доцільне визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 , так як це відповідає інтересам дітей (а.с.35-36 том 2).

Як убачається з рішення Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 29.07.2022 року №503 про надання до суду висновку щодо вирішення судового спору між батьками про визначення місця проживання їх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з одним із батьків наразі є неможливим і недоцільним у зв`язку з об`єктивними причинами (а.с.39-40 том 2).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та визначаючи місце проживання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком, суд першої інстанції виходив із того, що таке рішення буде відповідати інтересам дітей, оскільки сини тривалий час проживають разом із батьком.

Однак, вирішивши питання визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд першої інстанції фактично вийшов за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 .

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У своєму позові ОСОБА_1 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_5 , 2014 року народження, та ОСОБА_6 , 2017 року народження, разом з батьком. Заяв про уточнення, зміну позовних вимог до суду першої інстанції не заявляв.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2016 року, яке набрало законної сили, вже визначено місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Матеріали даної справи не містять даних про те, що сторонами при зверненні до суду із первісним та зустрічним позовами заявлено про існування інших обставин, які не були предметом дослідження Білоцерківським міськрайонним судом Київської області у справі № 357/10318/16-ц, або які виникли пізніше і мають значення для повторного вирішення питання про визначення місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З огляду на вказане, розглянувши позовні вимоги, які ОСОБА_1 не заявляв, суд першої інстанції, в порушення ч. 2 статті 264 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, що є підставою для скасування рішення суду, оскільки таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знайшли своє підтвердження, у зв`язку із чим рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року у вказаній частині підлягає скасуванню.

В той же час, на думку колегії суддів, решта доводів апеляційних скарг як Позивача, так і Відповідача, є не обґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 124 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зположеннями статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до частин 3 ,4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до статті 161 СК України якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Згідно з п.п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин 2, 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства", статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Отже, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 4, 5 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини тощо, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Надаючи оцінку зібраним по справі доказам, суд першої інстанції обґрунтовано піддав критиці висновок Служби у справах дітей Немішаївської селищної ради, затверджений рішенням виконкому Немішаївської селищної ради від 10.12.2021 року №554, який адресований суду та направлений на адресу суду із супровідним листом від 22.06.2022 року №01-24-56, оскільки його було виготовлено та затверджено ще до надходження матеріалів даного позову до суду 17.12.2021 року та до відкриття провадження у справі 11.01.2022 року (т.1 а.с.1, 82). Вперше дане рішення та висновок надійшли на адресу суду до оголошення в Україні 24.02.2022 року воєнного стану - 10.02.2022 року, а повторно це саме рішення і цей самий висновок надійшли на адресу суду після оголошення в Україні воєнного стану - 27.06.2022 року (т.1 97, 98, 99-100, т.2 а.с. 33, 34, 35-36). При цьому, незважаючи на оголошення в Україні воєнного стану та ту обставину, що за місцем проживання Позивача у Бучанському районі Київської області велись активні бойові дії, а як пояснив сам Позивач, будинок, де він мешкав, був частково зруйнований танковим залпом окупаційних військ, такі суттєві обставини не спонукали Службу у справах дітей Немішаївської селищної ради переглянути свій висновок з урахуванням наведених загальновідомих обставин.

Відповідно до частини 6 статті 19 Сімейного Кодексу України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вказаний вище висновок Служби у справах дітей Немішаївської селищної ради складений з порушенням встановленого законом порядку, зокрема приписів частини 5 статті 19 Сімейного Кодексу України, оскільки виготовлений до відкриття провадження у даній справі, при цьому з матеріалів справи не убачається, на якій підставі та за чиїм зверненням його було виготовлено.

Крім того, місцевий суд вірно зауважив те, що висновок складений формально та односторонньо - без урахування позиції матері і актуальної ситуації, що склалася у країні, а тому є необґрунтованим.

Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Обидві сторони, звертаючись до суду із позовами про визначення місця проживання дітей, обґрунтовували свої вимоги обставинами, які існували до 24 лютого 2022 року та не могли передбачити подальший розвиток подій, пов`язаних із повномасштабним вторгненням РФ на територію України, оголошенням воєнного стану, окупацією окремих територій та проведенням бойових дій, масованими ракетними обстрілами населених пунктів України.

Вирішуючи спір у серпні 2022 року, суд першої інстанції, з огляду на об`єктивні обставини, які склалися у зв`язку із оголошенням в Україні воєнного стану, що стало підставою для виїзду ОСОБА_2 на тимчасове проживання до Німеччини разом із донькою, обґрунтовано врахував малолітній вік дітей, місце їх фактичного проживання на час вирішення спору та те, що обоє батьків в реаліях сьогодення створили належні умови для проживання і виховання дітей.

Таким чином, враховуючи, що батьком створені умови для проживання і належного виховання синів, їх навчання, а матір`ю, в свою чергу, тимчасово організоване життя разом із донькою в Німеччині, де вона має місце проживання, соціальний захист, створені умови для навчання та розвитку малолітньої ОСОБА_9 , зміна існуючого порядку не відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

Доводи апеляційної скарги Позивача про те, що визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_6 разом з батьком відповідатиме інтересам дитини, колегія суддів апеляційного суду оцінює як необґрунтовані, оскільки першочерговим критерієм оцінки таких доводів є безпека для життя та здоров`я дитини. Наразі дитина проживає з матір'ю у безпечному середовищі, а наведені Позивачем аргументи не дозволяють виявити та оцінити позитивний результат для долі дитини, в разі її повернення на територію України.

В той же час, доводи апеляційної скарги Відповідача ОСОБА_2 щодо наявності у неї можливості забезпечити усіх трьох дітей житлом, харчуванням та створити для них комфортні умови проживання та виховання в Німеччині, також не можуть бути взяті до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

З огляду на вказане, суд першої інстанції, встановивши обставини справи, надавши належну оцінку зібраним по справі доказам, дійшов законного та обґрунтованого висновку про часткове задоволення, як первісного, так і зустрічного позовів, визначивши місце проживання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_1 , а місце проживання доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_2 .

Доводи апеляційних скарг правильності висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року в частині визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 01 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Приходько К.П.