Справа № 159/4978/21 Головуючий у 1 інстанції: Панасюк С. Л.
Провадження № 22-ц/802/49/23 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Здрилюк О.І.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що за час шлюбу з відповідачем вони придбали земельну ділянку площею 300 кв.м. та 1/2 частину житлового будинку (квартиру АДРЕСА_1 . Їй та відповідачу, на підставі рішення суду, були виділені по 1/2 частині згаданої квартири з конкретно визначеними приміщеннями, земельна ділянка була поділена наступним чином: їй земельна ділянка площею 51,8 кв.м., відповідачу земельна ділянка площею 51.8 кв.м., 124,3 кв.м. земельної ділянки залишено у спільному користуванні. 24 березня 2008 року позивач придбала з прилюдних торгів належну відповідачу 1/2 частину згаданого житлового будинку, яка становить квартиру АДРЕСА_2 . Право власності після рішення суду на земельну ділянку сторонами не оформлялося, земельна ділянка досі оформлена на відповідача як це було під час її придбання. Позивач зазначає, що після переходу права власності на 1/2 частину згаданого житлового будинку, яка становить квартиру АДРЕСА_2 , їй перейшло також право власності на цілу земельну ділянку, на якій ця частина розміщена.

Просить припинити за відповідачем право власності на цю частину і визнати його за нею.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2022 року позов задоволено.

Ухвалено визнати припиненим право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0300 гектарів, розташовану на території АДРЕСА_3 , передану для будівництва та обслуговування жилого будинку на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ВЛ № 019341 від 22.03.2002 року, виданого Ковельською міською радою Волинської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1654.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,0300 гектарів, розташовану на території АДРЕСА_3 , передану для будівництва та обслуговування жилого будинку.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду необхідно залишити без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що за час шлюбу сторони придбали земельну ділянку площею 300 кв.м. та 1/2 частину житлового будинку (квартиру АДРЕСА_1 . Позивачу та відповідачу, на підставі рішення суду, були виділені по 1/2 частині згаданої квартири з конкретно визначеними приміщеннями, земельна ділянка була поділена наступним чином: позивачу земельна ділянка площею 51,8 кв.м., відповідачу земельна ділянка площею 51.8 кв.м., 124,3 кв.м. земельної ділянки залишено у спільному користуванні.

24 березня 2008 року позивач придбала з прилюдних торгів належну відповідачу 1/2 частину згаданого житлового будинку, яка становить квартиру АДРЕСА_2 . Право власності після рішення суду на земельну ділянку сторонами не оформлялося, земельна ділянка оформлена на відповідача. Позивач зазначає, що після переходу права власності на 1/2 частину згаданого житлового будинку, яка становить квартиру АДРЕСА_2 , їй перейшло також право власності на цілу земельну ділянку, на якій ця частина розміщена.

Позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано на підставі рішення апеляційного суду Волинської області від 29.06.2006 та ухвали апеляційного суду Волинської області від 09.02.2007, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер: 11391815, дата реєстрації права власності: 04.04.2007.

Також, позивач ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 1051 від 24.03.2008, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний номер: 11391815, дата реєстрації права власності: 03.04.2008.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 є одноосібник власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на земельну ділянку площею 0,0300 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку належить відповідачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ВЛ № 019341 від 22.03.2002 року.

У статті 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.38.5) зазначила, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Спірні правовідносини у цій справі виникли між позивачем і відповідачем щодо визнання права власності на земельну ділянку, яка належить відповідачу на праві власності та на якій розміщена належна позивачу на праві власності цілісна квартира АДРЕСА_1 .

Відповідач у категоричній формі заперечує право ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, вважаючи себе власником квартири АДРЕСА_1 .

Однак заперечення відповідача, щодо права позивача на земельну ділянку, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна власником якого є ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що спростовуються нормами закону, що регулюють спірні правовідносини.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).

Отже, відповідно до зазначених норм позивач набула право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування набутої квартири АДРЕСА_1 ( на підставі рішення про поділ майна подружжя, а також на підставі прилюдних торгів), право власності якої зареєстровано за відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що цим рішенням порушується його право на мирне володіння своїм майном, в даному випадку земельною ділянкою, що суперечить Конституції України не заслуговують на увагу.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц).

Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником.

На підставі наведеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову відповідає вимогам закону.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та є ідентичними доводами , які викладені у відзиві на позовну заяву, яким суд першої інстанції надав оцінку.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 березня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: