Житомирський апеляційний суд
Категорія 64, 66 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/10043/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Полонця С.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом та після його уточнення просив, усунути йому перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з вказаної квартири без надання іншого житла.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що йому на праві приватної власності належить вищезгадана квартира, яку було придбано ним на електронних прилюдних торгах. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.09.2020 по справі №295/7589/20 вирішено вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Але він не може вселитися до спірної квартири та належним чином користуватися нею, оскільки на даний час у ній проживають та зареєстровані за місцем проживання наступні особи: ОСОБА_2 , . ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які не є власниками чи користувачами зазначеної квартири.

04.01.2021 він звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про звільнення спірної квартири та відшкодування моральної шкоди. У відповідь на вищезазначену вимогу ОСОБА_2 надав йому відповідь про відмову у виселенні із квартири, тому змушений звернутися до суду із вказаним позовом.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із вказаної квартири без надання іншого житла. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 06.12.2021 його представником було подано заяву про зупинення провадження по справі №295/10043/21 у зв`язку з розглядом цивільної справи №296/10293/21 в Корольовському районному суді м. Житомира, оскільки результати розгляду зазначеної справи напряму впливають на розгляд справи №295/10043/21, але дана заява не була прийнята до уваги судом. Після цього, його адвокатом було заявлено клопотання про відвід судді у зв`язку з його упередженістю і ймовірним винесенням рішення на користь позивача, що в подальшому й сталося. Але зазначене клопотання також було залишено без уваги судом першої інстанції.

22.06.2022 його представником адвокатом Ткачуком В.В. було направлено клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням на військовій службі з відповідними доказами, але, дане клопотання було відхилене і залишене судом без задоволення. Крім того, суд першої інстанції вирішив, що розгляд справи можливий без участі відповідачів, керуючись ч.4 ст. 223 ЦПК України.

Також при ухваленні рішення судом першої інстанції не було враховано заяву третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, про невизнання позовних вимог в частині виселення неповнолітньої особи - ОСОБА_4 , 2014 року народження без надання іншого житла, що прямо порушує права та інтереси дитини. Варто зазначити, що на момент подання позовної заяви відповідач ОСОБА_6 , 2004 року народження, також був неповнолітнім, але про це не зазначає ні позивач, ні суд.

Вважає, що при розгляді даної справи було порушено основний принцип ведення цивільного судочинства, а саме - змагальності сторін ( ст. 12 ЦПК України ), оскільки при винесенні рішення судом першої інстанції, були враховані лише докази та аргументи надані позивачем.

Від представника позивача адвоката Кирилюка В.Л. на апеляційну скаргу надійшов відзив, в якому він просить відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, мотивуючи тим, що судове рішення ухвалене із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Ткачук В.В. підтримав апеляційну скаргу свого довірителя і надав пояснення, які відповідають її доводам. Просив її задовольнити, скасувати судове рішення і закрити провадження.

Представник позивача ОСОБА_7 скаргу не визнав із тих підстав, які зазначені у його відзиві. Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи Служби(управління) у справах дітей Житомирської міської ради Трохимчук О.М. підтримала доводи апеляційної скарги в частині інтересів неповнолітніх дітей і просила її задовольнити з метою недопущення порушення їх інтересів.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи до суду не з`явились, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга має бути залишена без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири та має право у повному обсязі володіти, розпоряджатися та користуватися належним йому на праві приватної власності майном. Будь-яких правових підстав для обмеження його права користування спірною квартирою немає, адже відповідачі проживають в спірній квартирі без правових підстав. Таким чином, відповідачі підлягають виселенню із вказаного житла, що належить позивачу на праві приватної власності, що є підставою для задоволення позову у повному обсязі.

З даними висновками і погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За приписами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого свідоцтва від 07.12.2019, належить на праві власності квартира АДРЕСА_2 . Вказану квартиру ним було придбано ним на електронних прилюдних торгах, проведених 16.10.2019 Оболонським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні №51742875 про стягнення з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 2 432 942,85 грн.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.09.2020 по справі №295/7589/20 вирішено вселити ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 (а.с.42 том 1).

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 раніше була придбана ОСОБА_8 за рахунок кредитних коштів, отриманих за кредитним договором №ZRZ0GK00004325 від 08.04.2008, повернення яких було забезпечене іпотекою даного жилого приміщення.

У подальшому, у зв`язку із несплатою кредитних коштів, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.01.2016 у справі №756/4370/15-ц було стягнуто з ОСОБА_8 заборгованість за кредитним договором №ZRZ0GK00004325 від 08.04.2008. Під час виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду для задоволення вимог банку позичальника було звернено стягнення на спірну квартиру, що була передана в іпотеку банку відповідно до договору іпотеки від 08.04.200.

Право власності позивача на вищезазначену квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку.

Верховний Суд України в постанові від 22.06.2016 року у справі №6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» №898-IV (далі по тексту Закон №898-IV) та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі №6-1731цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі №753/12729/15-ц.

Також положеннями статей 383 ЦК України та 150 ЖК України визначені права власника житлового приміщення, які передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Оскільки, попередньому власнику спірної квартири ОСОБА_8 було передано в іпотеку зазначену квартиру, придбану за рахунок отриманих в кредит грошових коштів, на яку надалі було звернено стягнення, то виселення мешканців спірної квартири без надання іншого жилого приміщення не суперечить чинному законодавству.

Наразі позивач позбавлений можливості реалізовувати свої житлові права, а саме одноосібно користуватися належною йому квартирою, оскільки в ній до цього часу проживають та зареєстровані за місцем проживання відповідачі, які не є та ніколи не були членами сім`ї колишнього власника квартири ОСОБА_8 . Договір найму між ОСОБА_8 та відповідачами не укладався, спільного господарства вони не вели, доказів наявності будь-яких домовленостей стосовно їх проживання в спірній квартирі суду не надано. Таких доказів не надано і не установлено у суді апеляційної інстанції.

Оскільки ОСОБА_1 є єдиним власником спірної квартири, тому суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири, що належить позивачу на праві приватної власності.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 червня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 24 лютого 2023 року.