У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2023 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

заявника ОСОБА_1

стягувача ОСОБА_2

державного виконавця Савенкової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за поданням старшого державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, встановленого на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 до виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 виконавчими листами №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 2201238, 02 грн. та № 753/13705/13 від 05.11.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 3441, 00 грн.

Заява мотивована тим, що на виконанні у старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Савенкової (Шавель) О.В. перебуває зведене виконавче провадження з виконання виконавчих листів, виданих Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів. У межах вказаного виконавчого провадження ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 задоволено подання старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Заявник зазначає, що протягом всього часу виконавчого провадження він по мірі можливостей виконував рішення суду, працевлаштувався у ТОВ «ЛАТЕРАСА», за можливістю сплачував кошти на рахунок виконавчої служби. Також ним було надано державному виконавцю правовстановлюючі документи на ліфт пасажирський, в результаті реалізації якого частково погашено борг, при цьому вказаний ліфт переданий у власність боржника в рахунок заборгованості. Заявником з метою виконання рішення постійно направляються на адресу державного виконавця запити та заяви, оскільки заявник не має у власності іншого рухомого або нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення. У зв`язку з тим, що на даний час він не працює, доходу не має, у зв`язку з російською агресією він на даний час займається волонтерством. У зв`язку з тим, що рахунки заявника, як фізичної особи-підприємця, заблоковано, він не має можливості здійснювати підприємницьку діяльність та належним чином забезпечувати сім`ю, дружину та вже трьох дітей, один з яких народився за межами України, оскільки його сім`я була вимушена виїхати з країни через війну. На даний час економічна ситуація у країні погіршилась, заробити кошти для виконання судового рішення заявнику стало майже неможливим. Після того, як його дружина виїхала з країни, вона народила дитину та перебуває у непрацездатному стані разом з ще одним малолітнім сином, потребує турботи та піклування, оскільки фізично позбавлена можливості сама піклуватись про себе та двох малолітніх дітей. Вказані обставини зумовлюють необхідність заявнику виїхати за кордон, щоб відвідати родину, а також влаштуватися на роботу за відповідним запрошенням. Виїзд за кордон та можливість працювати та заробляти гроші надасть можливість заявнику швидше виконати судове рішення та повернути стягувачу грошові кошти. На підставі викладеного заявник звертається до суду з даною заявою.

19.12.2022 року до суду надійшов Відзив державного виконавця на заяву. Заперечуючи проти задоволення заяви, державний виконавець вказує про те, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на загальну суму 2224158, 94 грн. Тимчасове обмеження у праві виїзду за межі країни було застосовано до ОСОБА_1 до виконання судового рішення, але до цього часу судові рішення не виконані, а тому підстав для задоволення заяви немає.

28.12.2022 року до суду надійшла Відповідь заявника на відзив державного виконавця, в якій він вказує про те, що він працював, сплачував за можливістю грошові кошти стягувачу, у рахунок погашення боргу передав виконавчій службі документи на ліфт, який у подальшому був переданий стягувачу у рахунок боргу. Крім того, на даний час він запропонував стягувачу у рахунок погашення боргу передати квартиру, але останній відмовився. Наведене свідчить про те, що він максимально намагається вирішити питання щодо повернення грошових коштів, жодним чином не ухиляється від виконання судових рішень, а тому твердження державного виконавця є безпідставними.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 підтримав подану заяву, просив її задовольнити.

Стягувач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви. Зазначив, що боржник протягом тривалого часу не виконує судові рішення, сума боргу становить більше 2 млн. грн. У разі, якщо заявник виїде за межі країни, виконання судових рішень стане майже неможливим, а тому він категорично заперечує проти задоволення заяви та скасування тимчасового обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі країни.

Старший державний виконавець Шавель О.В. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви ОСОБА_1 з підстав, викладених у Відзиві, просила відмовити у задоволенні заяви.

Зваживши доводи заяви, вислухавши думку учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 року задоволено подання державного виконавця Шавель О.В. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на ОСОБА_1 виконавчими листами №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 2201238, 02 грн. та № 753/13705/13 від 05.11.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 3441, 00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2019 ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 залишено без змін.

У подальшому ОСОБА_1 неодноразово звертався до суду з заявами про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019.

Ухвалами Деснянського районного суду м. Києва від 14.04.2020 року, від 25.03.2021 року, від 29.11.2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі відмовлено.

Вказані ухвали були предметом апеляційного оскарження, але постановами Київського апеляційного суду від 07.07.2020 року, від 25.05.2021 року та від 16.02.2022 року ухвали Деснянського районного суду м. Києва залишалися без змін.

Також з письмових матеріалів справи вбачається, що 06.11.2018 старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження № 57607270 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05.11.2018 №753/13705/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у розмірі 2201238, 02 грн.

У подальшому державним виконавцем накладено арешт на майно та грошові кошти, що містяться на рахунках ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця від 07.02.2019 року об`єднано виконавчі провадження №57607270 та № 57607449 у зведене виконавче провадження №58322761.

07.02.2019 року державним виконавцем Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ винесено постанови про передачу матеріалів виконавчих проваджень до Деснянського РВ ДВС м. Київ.

07.02.2019 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ Шавель О.В. винесено постанову про прийняття до виконання виконавчих проваджень, які об`єднані у зведені.

Під час виконання судових рішень державним виконавцем здійснювалися неодноразові виклики боржника, направлялися вимоги та запити до банківських установ з метою встановлення наявності рахунків у боржника, та інших установ з метою перевірки його майнового стану.

Також державним виконавцем направлялися запити до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті, Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру з метою встановлення майна, що зареєстроване за боржником, також виконавцем направлено вимоги до 82-х банківських установ з метою встановлення інформації, щодо відкритих боржником рахунків. Згідно відповідей боржник мав відкриті рахунки в ПАТ «ПУМБ» та АТ «ПРИВАТ БАНК», у зв`язку з чим направлялися вимоги щодо встановлення залишку і руху коштів по рахункам боржника.

Відповідно до письмових пояснень державного виконавця на даний час на виконанні у державного виконавця перебуває зведене виконавче провадження № 58322761 щодо виконання виконавчих листів, виданих Дарницьким районним судом м. Києва, а саме: № 753/13705/13 від 05.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2201238, 02 грн.; № 753/13705/13 від 05.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3441, 00 грн.; № 753/6763/19 від 13.08.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768, 40 грн.; № 753/6763/19 від 13.08.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18711, 52 грн.

Як встановлено судом, на даний час ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 сплачено кошти у загальному розмірі 24188, 03 грн.

Крім того, боржником було передано для реалізації ліфт пасажирський на 6 зупинок. В подальшому, отримане майно, а саме ліфт пасажирський в/п 630 кг на 6 зупинок, передано на реалізацію через систему електронних торгів та після третіх електронних торгів ліфт не реалізовано. Відповідно до постанови та Акту про передачу майна стягувачу, в рахунок погашення боргу ліфт пасажирський передано стягувачу, оскільки останній виявив бажання за собою залишити нереалізоване майно. Сума грошових коштів за вказаний ліфт становить 165220, 50 грн.

Обгрунтовуючи свою заяву, ОСОБА_1 зазначає наступне.

На даний час заявник не має можливості влаштуватися на роботу та отримувати відповідний дохід. Це пов`язано з складною економічною ситуацією у країні внаслідок військової агресії з боку російської федерації.

З метою отримання роботи заявник звертався до Київського міського центру зайнятості, однак листом від 17.11.2022 року йому було повідомлено про те, що за його професією на даний час вакансій немає.

На даний час у заявника наявні декілька пропозицій щодо роботи за кордоном, де він буде мати можливість отримувати гідну заробітну плату та у подальшому виконати судові рішення.

Так, заявником було надано суду лист-запрошення про співпрацю від недержавної організації «Українська взаємодопомога в Іспанії» за підписом ОСОБА_3 . З тексту вказаного листа вбачається, що така пропозиція про початок співпраці діє з 01.08.2022 до 30.06.2023.

Крім того, заявником надано лист за підписом Голови правління фонду SAVE UKRAINE Дулепіна А., в якому благодійний фонд «SAVE UKRAINE» повідомляє, що ОСОБА_1 є волонтером організації та здійснює заходи щодо збору коштів, допомоги та інших заходів, спрямованих на захист обороноздатності та територіальної цілісності України від збройної агресії з боку російської федерації. Завдяки своїм здібностям та авторитету сприяв в організації функціонування благодійної організації на території США, Польщі, України та в багатьох країнах світу, де зареєстровані представництва. Робота організації сприяє забезпеченню оборонного комплексу України значним необхідним постачанням. Окремим напрямком діяльності є формування бази даних загиблих у російсько-українській війні та їхніх родичів з метою гуманітарного забезпечення та підтримки. Для повноцінного виконання завдань та функцій організації ОСОБА_1 необхідно здійснювати поїздки до країн світу, де здійснює свою діяльність благодійна організація.

Також заявником надано суду Лист-запрошення благодійного фонду USAVE UKRAINE від 24.11.2022 року за підписом голови Фонду ОСОБА_5 щодо працевлаштування ОСОБА_1 , в якому зазначено про те, що Фонд пропонує заявнику роботу із заробітною платою 2500, 00 доларів США.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є засновником та головою Благодійного фонду USAVE UKRAINE, який зареєстрований у США. Ним було запропоновано працевлаштування ОСОБА_1 , оскільки Фонд дуже зацікавлений саме у ньому. Також свідок зазначив, що знає ОСОБА_1 понад 10 років, як порядну людину. Після початку повномасштабного вторгнення та військової агресії з боку російської федерації він почав займатися волонтерською діяльністю разом з ОСОБА_1 . Він особисто привозить до України все необхідне, у чому йому дуже допомагає вже в Україні ОСОБА_1 . На даний час професор з США, який добре знає ОСОБА_1 , а також допомагає Фонду, дуже зацікавлений у співпраці саме з ОСОБА_1 , як медійним амбасадором. Свідок також зазначив, що йому відомо про боргові зобов`язання ОСОБА_1 , але він впевнений, що після працевлаштування він зможе максимально швидко повернути борг. Також пояснив, що дозвіл на роботу видається в США на нетривалий термін і в будь-який момент може бути скасований у разі, якщо відносно даної особи буде негативна інформації з боку будь-якої людини. Тому він запевнив, що зробить все можливе задля того, щоб ОСОБА_1 повернув борг та повернувся до України.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона є засновником та головою Благодійного фонду USAVE UKRAINE, що зареєстрований в Україні. Також співзасновником даного Фонду є і ОСОБА_1 . Вона також є вдовою бійця АЗОВу, який загинув під час війни. Для вирішення питання щодо облаштування місця поховання військових героїв вона звернулася за допомогою до ОСОБА_1 , який погодився допомогти їй у вирішенні даного питання. Це був єдиний відомий політик, який погодився їй допомогти. На даний час вони разом займаються волонтерською діяльністю та іншими нагальними питаннями, що пов`язані з військовими та їх родинами.

Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 , суд виходить з наступного.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, передбачена можливість звернення виконавця до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості. Відповідно, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи (ч. 3 ст. 441 ЦПК України).

За змістом п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду громадянина України за кордон є не тільки наявність невиконаних зобов`язань, але і ухилення від їх виконання. Отже, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України - це певного виду санкція, яка може застосовуватися у зв`язку з ухиленням особи від виконання зобов`язання, зокрема виконання судового рішення.

Виходячи з аналізу вказаних норм, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника судом можливе лише при встановленні умислу боржника на злісне ухилення від виконання ним свого обов`язку. Тобто, законом передбачені юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання, тобто за будь-які свідомі діяння боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

Поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини.

У справі Гочев проти Болгарії (Gochevv.Bulgaria від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому у п.49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою з`ясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (рішення Європейського Суду за справою Луордо проти Італії (Luordo v. Italy), скарга N 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), скарга N 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою Рінер проти Болгарії , § 121).

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу між правами боржника щодо його вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти як будь-які свідомі дії боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо). Таким чином, продовження тимчасового обмеження боржника в праві виїзду за межі України виникає лише у випадку доведення обґрунтування державним виконавцем факту умисного злісного ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань.

Як встановлено при розгляді даної заяви, на даний час ОСОБА_1 у рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_2 сплачено кошти у загальному розмірі 24188, 03 грн.

Крім того, боржником було передано для реалізації ліфт пасажирський на 6 зупинок. В подальшому, отримане майно, а саме ліфт пасажирський в/п 630 кг на 6 зупинок, передано на реалізацію через систему електронних торгів та після третіх електронних торгів ліфт не реалізовано. Відповідно до постанови та Акту про передачу майна стягувачу, в рахунок погашення боргу ліфт пасажирський передано стягувачу, оскільки останній виявив бажання за собою залишити нереалізоване майно. Сума грошових коштів за вказаний ліфт становить 165220, 50 грн.

Під час виконання судових рішень державним виконавцем направлялися вимоги та запити до банківських установ з метою встановлення наявності рахунків у боржника, та інших установ з метою перевірки його майнового стану.

Також державним виконавцем направлялися запити до Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державної інспекції України з безпеки на морському та річковому транспорті, Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру з метою встановлення майна, що зареєстроване за боржником, також виконавцем направлено вимоги до 82-х банківських установ з метою встановлення інформації, щодо відкритих боржником рахунків.

Але будь-якого нерухомого чи рухомого майна, а також відкритих рахунків, на яких зберігаються грошові кошти, державним виконавцем виявлено не було.

Як зазначив у судовому засіданні ОСОБА_1 , він не має у власності будь-якого рухомого чи нерухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення у даному виконавчому провадженні.

При цьому суд зазначає, що всі дії щодо часткового виконання судових рішень були вчинені заявником ОСОБА_1 добровільно, у тому числі і передача для реалізації ліфту, що свідчить про наміри боржника виконати судові рішення та повернути грошові кошти ОСОБА_2 .

Даний факт також не заперечувався і державним виконавцем у судовому засіданні, яка пояснила, що боржник завжди з`являється до виконавчої служби самостійно, його навіть викликати примусово не потрібно.

При розгляді справи встановлено, що тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 триває з 02 серпня 2019 року по даний час (загалом 3 роки та 5 місяців).

Державним виконавцем при розгляді справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що боржник ухиляється від виконання судового рішення.

При цьому суд зауважує, що сам по собі факт наявності виконавчого провадження та вчинення певних виконавчих дій не можуть бути належною підставою продовження обмеження права боржника у виїзді за межі України. Крім того, доведення факту умисного ухилення боржника від виконання зобов`язань покладено саме на державного виконавця.

Також слід зауважити, що при розгляді справи державним виконавцем не обґрунтована відсутність можливості виконання судового рішення без застосування до боржника заходів обмеження у праві виїзду за межі України.

Обмеження права виїзду боржника за межі України є крайнім заходом, який застосовано і яке триває понад три роки, проте державним виконавцем в судовому засіданні не надано належного обґрунтування, а також доказів стосовно того, що такий захід, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України є єдиним винятковим дієвим заходом, за рахунок якого можливо виконати рішення суду з необхідністю продовження судом обмеження у праві виїзду яке буде тривати більш як три роки. Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи.

Достатні та беззаперечні підстави для продовження застосування судом саме такого виключного заходу в даному конкретному випадку відсутні.

Відповідно до положень ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, при вирішенні питання про тимчасове обмеження конституційного права, державний виконавець зобов`язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження факт ухилення боржника від виконання зобов`язань та необхідність обмеження його конституційного права.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до положень ч.2 якої кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч.3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.

Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.

Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав уважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Вказана позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 331/8536/17, відповідно до якої зазначено, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.

Таким чином, Верховний Суд у своєму рішенні зазначає про два критерії застосування та залишення без змін обмежень у праві виїзду за межі України, а саме: наявність факту ухилення від виконання судового рішення та наявність наміру вибути за межі України з метою невиконання судового рішення.

При цьому під час судового розгляду справи судом не було встановлено наявність цих двох критеріїв, оскільки з письмових матеріалів справи було встановлено, що боржник вчиняє заходи щодо виконання судового рішення, а також його наміри вибути за межі України жодним чином не пов`язані з уникненням обов`язку виконання судового рішення, а навпаки ця мета направлена саме на його виконання.

Відповідно до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, так як пов`язаний з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Водночас суд враховує, що Указом Президента України № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, який продовжений до цього часу.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Суд бере до уваги зазначені обставини, а також положення Конституції України та зауважує, що виїзд за межі України в умовах воєнного стану може бути також необхідним з метою евакуації та/або виїзду на лікування, а також неможливості обмеження свободи пересування у військовий час з метою забезпечення безпеки, тобто таким, що спрямований на збереження життя і здоров`я людини.

Крім того, під час розгляду справи заявником було надано докази чергової спроби виконання судового рішення у повному обсязі.

Так, заявником було направлено на адресу ОСОБА_2 письмову пропозицію, в якій він пропонував передати останньому у рахунок погашення боргу однокімнатну квартиру, площею 48 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 , ринкова вартість якої становить приблизно 2000000, 00 грн.

Також заявником пропонувався варіант передачі даної квартири стягувачу як гарантію виконання ним судового рішення, з можливістю укладення відповідної угоди.

Але під час розгляду справи стягувач ОСОБА_2 категорично заперечував проти такого варіанту, зазначивши, що якщо ОСОБА_1 знайшов цю квартиру, то він може почекати, поки останній знайде гроші для сплати боргу. При цьому заперечував проти будь-якої пропозиції стосовно вказаного об`єкту нерухомого майна.

Викладене свідчить про те, що заявник не тільки має намір виконати судове рішення, а й робить для цього все можливе, ним вживалося безліч спроб вирішити питання повернення грошових коштів за своєю фінансовою можливістю, ним також пропонувалися варіанти виконання судового рішення, які заперечував стягувач.

Також суд вважає за доцільне звернути увагу на наступне.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 має трьох неповнолітніх дітей, а саме: дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

14.04.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 був укладений Договір між батьками про сплату аліментів на утримання дитини.

Відповідно до п. 2 даного Договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання щодо сплати аліментів на користь ОСОБА_10 на утримання їх дочки ОСОБА_7 , 2008 року народження, у розмірі 15000, 00 грн. щомісячно.

Наведене вище свідчить про наявність у ОСОБА_1 зобов`язань щодо утримання дочки, яка на даний час є неповнолітньою.

Також судом встановлено, що після початку повномасштабної війни, що була розпочата російською федерацією 24.02.2022 року, дружина заявника ОСОБА_11 разом з малолітнім сином ОСОБА_8 вимушені були виїхати за кордон і на даний час перебувають у США, де дружина заявника ІНФОРМАЦІЯ_3 народила сина ОСОБА_9 .

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Частиною 2 статті 10 Конвенції визначено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками.

Як вже зазначалося судом вище, дружина заявника разом з малолітнім сином вимушена була виїхати за кордон у зв`язку з початком повномасштабної війни.

Як свідчать соціологічні дослідження, проведені після початку повномасштабної війни, вона має довготривалі наслідки для дітей. Під час війни діти зіштовхуються з несподіваними травматичними подіями та довготривалими несприятливими подіями, що зумовлюють виникнення непродуктивних стратегій подолання труднощів, що призводить до різних психічних розладів.

Безпосередньо війна, а також вимушений переїзд до іншої країни негативно відображаються на здоров`ї та психічному стані як дорослих так і дітей.

У ситуації заявника на емоційний та психологічний стан його малолітніх дітей, які вимушені були виїхати за кордон з матір`ю, погіршується ще й відсутністю батька, який на даний час не має можливості виїхати за межі країни, приймати участь у вихованні дітей, надавати допомогу дружині по їх догляду, навчанню та вихованню.

Травмуючим фактором як для заявника, так і для членів його родини, є і той факт, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього народився син ОСОБА_9 , який до цього часу не бачив батька, а відповідно батько не бачив свого новонародженого сина. Дана ситуація негативно впливає як на дитину, так і на батьків.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що можливість батька воз`єднатися з сім`єю позитивно вплине на психологічний стан його малолітніх дітей, що у будь-якому випадку буде у найкращих інтересах дітей.

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях заходи, які обмежують свободу пересування людини, навіть якщо вони виправдані на момент їх вжиття, можуть стати непропорційними, якщо вони автоматично проводжуються протягом тривалого часу». Що стосується самих обмежень, накладених у зв`язку з непогашеною заборгованістю, то Суд наголошує, що такі заходи виправдані тільки в тому випадку, якщо вони спрямовані на досягнення цілі у вигляді стягнення такої заборгованості. Таким чином, влада не може продовжувати їх протягом тривалого часу без періодичного перегляду їх обґрунтованості.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 26.11.2009 року «Гочев проти Болгарії» визначено три критерії, яким повинно відповідати застосоване обмеження, а саме: 1) обмеження ґрунтується на законі; 2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку; 3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правам заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України не завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника (в тому числі більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання боржником судових рішень) і сприятиме виконанню судових рішень і запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які б спростовували критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та скасування тимчасового обмеження в праві виїзду за межі України боржника.

Суд також зазначає також про те, що за умови існування обґрунтованих ризиків істотного ускладення чи унеможливлення виконання рішення суду в подальшому, державний виконавець не позбавлений права звернутись до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду в порядку ст.441 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 441 ЦПК України, Законом України "Про виконавче провадження", -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за поданням старшого державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІПН НОМЕР_1 ), встановлене ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 року у справі № 754/11076/19 за поданням старшого державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 441 ЦПК України ухвала підлягає оскарженню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п"ятнадцяти днів з дня проголошення.

Повний текст ухвали виготовлений 11 січня 2023 року.

Суддя О.В.Лісовська