Провадження № 22-ц/812/238/23 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Миколаїв Справа № 468/1284/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Царюк Л.М.,

суддів - Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання - Біляєвій В.М.,

за участі представника позивача - Чередніченка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» на заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, повний текст якого складено 19 грудня 2022 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2019 року через засоби поштового зв`язку Товариство з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» (далі - ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

Доводи позову обґрунтовувало тим, що 18 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автосоюз» (далі - ТОВ «Автосоюз») укладено договір купівлі - продажу автомобіля марки Volkswagen модель Polo sedan Comfortline, двигун 1.6 105 к.с., номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , загальна ціна якого, на момент укладення договору, становила 146 494,11 грн.

22 листопада 2013 року між ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 50011196, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 124 520 грн на придбання вищевказаного автомобіля, з кінцевим терміном повернення - 15 листопада 2018 року.

Вказаний кредитний договір був забезпечений договором застави № 500111196 від 28 листопада 2013 року, за умовами якого відповідач надав в заставу автомобіль модель Volkswagen марки Polo, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, позивачем було, неодноразово, надіслано повідомлення вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором. Вказане повідомлення відповідач отримав, проте умови вимоги не виконав, надіславши на адресу позивача письмові заперечення.

ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року, з ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості, стягнуто 29 687,97 грн.

При винесенні рішення, судом, зокрема було встановлено факт наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, її розмір та складові, а саме: заборгованість із сплати чергових платежів за кредитним договором, яка з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат, станом на 26 жовтня 2018 року, складала 293 389,55 грн та заборгованість, яка виникла внаслідок невиконання дострокового повернення кредиту, яка станом на 26 жовтня 2018 року становила 94 647,61 грн. Таким чином, факт наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 388 037,16 грн не потребує доказування.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 50011196 від 22 листопада 2013 року, розмір якої становить 388 037,16 грн, звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки Volkswagen модель Polo, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1598 куб.см , рік виробництва 2013, колір білий, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» з початковою ціною у розмірі 146 494,11 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Заочне рішення суду мотивовано тим, що попереднім рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року вирішено питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором у розмірі 272 935,48 грн.

Щодо нарахування заборгованості, яка виникла в наслідок невиконання дострокового повернення кредиту, яка станом на 26 жовтня 2018 року становила 94 647,61 грн, то дане питання вже було вирішено цим же судовим рішенням.

Суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи встановлено, що суб`єктивне право позивача на повернення заборгованості за кредитним договором не порушено, оскільки його вимоги про наявність заборгованості у розмірі 388 037,16 грн є безпідставними, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позов про стягнення заборгованості і позов про звернення стягнення на предмет застави є зовсім іншими за своєю правовою природою способами захисту.

Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором і навпаки.

Зазначене узгоджується з висновком щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16.

Дійшовши висновку, що Баштанським районним судом Миколаївської області, дане питання вже було вирішено в рішенні від 13 травня 2019 року, а тому немає підстав для звернення стягнення на предмет застави, суд неправильно застосував статтю 526 ЦК України та статтю 89 ЦПК України дослідивши докази неповно і не всебічно.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року визначено розмір заборгованості, проте заборгованість не стягнуто, що не позбавляє позивача можливості звернутися із позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Вказане рішення по цій справі є доказом щодо суми заборгованості відповідача, проте не є підставою для відмови у задоволенні позову по цій справі.

Стосовно тієї обставини, що в межах справи № 468/1495/18 застосовано позовну давність, то така правова оцінка не має значення для цієї справи.

Зокрема згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року по справі № 463/1294/19 не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювались, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Підстав для застосування позовної давності також немає.

Право позивача на звернення стягнення на предмет застави було захищено виконавчим написом нотаріуса з 06 лютого 2018 року до 30 липня 2018 року, а тому до 30 липня 2018 року у позивача не було підстав звернутися ще й і з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

Скаржник вважає за необхідне звернути увагу суду на практику Верховного Суду за участі ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» постанову від 09 червня 2021 року у справі № 759/17465/18.

Перебіг позовної давності для позивача по цій справі. Почався 30 липня 2018 року, тобто з моменту, коли судом апеляційної інстанції виконавчий напис про звернення стягнення на предмет застави визнано таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, судом першої інстанції порушено статті 590, 591 Цивільного кодексу України та статті 19, 20 ЗУ «Про заставу», зокрема суд першої інстанції, незважаючи на підтвердження факту наявності заборгованості у відповідача, не звернув стягнення на предмет застави, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не погоджується з позивачем, що позовна давність у цій справі має відраховуватись з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки обставини, наведені у справі, на яку посилається позивач, відміні від обставин даної справи.

Позивач посилається на те, що позов про стягнення заборгованості і позов про звернення стягнення є різними за правовою природою способами захисту і що застосування одного способу не виключає можливість застосування іншого.

Встановлений Баштанським районним судом Миколаївської області факт пропуску позовної давності було підтримано судами апеляційної та касаційної інстанцій.

Відповідно, початок перебігу строку позовної давності для вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором з 04 липня 2015 року та пропуск його позивачем з 04 липня 2015 року встановлений судами трьох інстанцій.

Оскільки у справі № 759/17465/18 судами трьох інстанцій (в т.ч. і Верховним Судом) було встановлено пропуск позовної давності за основним зобов`язанням до спірних правовідносин має застосовуватись стаття 266 ЦК України відповідно до якої зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 8 листопада 2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Автосоюз» укладено договір купівлі-продажу автомобіля № 908844, за яким відповідач прийняв у власність та оплатив автомобіль марки Volkswagen модель Polo sedan Comfortline, кузов № НОМЕР_1 , з об`ємом двигуна 1.6 105 к.с., загальною вартістю 146 494,11 грн (122 078,42 грн - вартість автомобіля та 24 415,69 грн - ПДВ), що еквівалентно на дату підписання договору 17 813,00 дол. США. При цьому, в якості першого внеску відповідач сплатив 21 974,11 грн, а решту ціни автомобіля відповідачем сплачено за рахунок наданих йому ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» кредитних коштів.

22 листопада 2013 року між ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 50011196, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 124 520 грн, що еквівалентно 15 141,05 дол. США, на придбання автомобіля марки «VW» модель «Polo Sedan» кузов № НОМЕР_1 , з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 року випуску, за умов сплати процентів за користування кредитом в розмірі 9,90 % на рік, які є змінними, з кінцевим терміном повернення - 15 листопада 2018 року. Загальні умови кредитування є невід`ємною частиною кредитного договору між сторонами.

Кредит наданий шляхом перерахування коштів на рахунок ТОВ «Автосоюз».

За умовами договору (кредитного договору, Загальних умов кредитування, графіку погашення кредиту, які є невід`ємною частиною договору), позичальник зобов`язаний повертати кредит та сплачувати проценти шляхом внесення щомісячних платежів в розмірі 320,96 дол. США.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 28 листопада 2013 року між сторонами укладено договір застави № 50011196, за умовами якого відповідач передав позивачу в заставу автомобіль марки «VW» модель «Polo Sedan», державний номер НОМЕР_2 кузов № НОМЕР_1 , з об`ємом двигуна 1598 куб.см, 2013 року випуску (далі- Договір застави).

У випадку невиконання заставодавцем положень кредитного договору, заставодержатель має право отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави, переважно перед іншими кредиторами в повному обсязі вимог, включаючи основну суму боргу, проценти за користування кредитом, відшкодування збитків, завданих простроченням виконання, включаючи пеню та інші штрафну санкції (пункт 1.4. Договору застави).

Заставодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором та за кредитним договором, яке виникає у заставодержателя у випадку невиконання (або часткового невиконання) заставодавцем своїх зобов`язань перед заставодержателем за кредитним договором та в інших випадках, передбачених цим договором, при простроченні належного платежу та згідно з розділом 4 цього договору (пункт 5.1. Договору застави).

Відповідно до пункту 5.2. Договору застави задоволення вимог заставодержателя здійснюється:

- шляхом добровільної передачі предмета застави у власність заставодержателя;

- шляхом звернення стягнення на предмет застави.

За приписами пункту 5.4 Договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» виконав передбачені Договором зобов`язання, надавши відповідачу обумовлений сторонами кредит, за рахунок якого ОСОБА_1 придбав спірний автомобіль, але останній з лютого 2015 року припинив виконувати зобов`язання за кредитним договором, щомісячні платежі не сплачував.

19 травня 2015 року за вих. № 50011196, ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» на адресу відповідача направило вимогу щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором, яку відповідач отримав 03 червня 2015 року. У вимозі зазначено вимогу дострокового повернення суми кредиту в повному обсязі та заборгованості відповідно до умов кредитного договору, що разом на поточну дату становить 272 935,48 грн. У випадку неповернення суми кредиту та несплати заборгованості протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» буде змушене вдатися до примусового стягнення суми кредиту та заборгованості, в тому числі за рахунок автомобіля, що був переданий у заставу для забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором.

Баштанським районним судом Миколаївської області 17 липня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» про визнання недійсним кредитного договору та договору застави транспортного засобу, відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 до ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» задоволено. Проте, ухвалою суду касаційної інстанції від 02 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року скасовано, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 17 липня 2015 року залишено в силі.

06 лютого 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 86, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» предмета застави - автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель Polo, рік випуску 2013, колір білий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип Седан -В, державний номер - НОМЕР_2 за Договором застави транспортного засобу № 50011196 посвідченого Маринець О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28 листопада 2013 року за реєстровим № 2588.

За рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» за несплачені чергові платежі, штрафні санкції за період з 22 листопада 2013 року по 18 грудня 2017 року, сума поточної заборгованості станом на 18 грудня 2017 року: несплачені чергові платежі 270 099,54 грн, штрафні санкції за вимоги щодо сплати в розмірі 3 812,34 грн, витрати понесені компанією з метою повернення простроченої заборгованості позичальника - 1 767,24 грн, штраф за порушення вимог щодо страхування майна у розмірі 15% від суми кредиту 18 678 грн, компенсація страхових платежів відповідно до статті 5.6 договору - 20 399, 37 грн, сума кредиту до повернення 93 264,65грн, штраф в розмірі 20% від суми кредиту - 24 904 грн. Сума до стягнення 432 925,14 грн.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2018 року, визнано виконавчий напис, вчинений 06 лютого 2018 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 86 про звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки Volkswagen модель Polo, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 , тип Седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.

26 жовтня 2018 року ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» звернувся до Баштанського районного суду Миколаївської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 620 474,63 грн.

Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Порше Мобіліті" в рахунок погашення заборгованості 29 687,97 грн. В частині задоволення позову ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» до ОСОБА_1 про стягнення складових заборгованості в більшому розмірі, відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2019 року, рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року залишено без змін.

Під час розгляду справи 02 вересня 2020 року ОСОБА_1 надав суду заяву, де просив суд застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску позовної давності. При цьому посилався на пропуск позовної давності за вимогами по основному зобов`язанню, а отже і сплинув строк для звернення стягнення на предмет застави, яким забезпечено вказане зобов`язання.

У частинах 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі ті застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції цим вимогам не відповідає.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509, статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини 1 та 2 статті 598 ЦК України).

Сплив позовної давності як підставу для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником і які є видами забезпечення виконання зобов`язань.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина 1 статті 546 ЦК України).

Таке забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати само собою.

Одним з видів акцесорного зобов`язання є застава.

Стаття 572 ЦК України передбачає, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Стаття 19 Закону України «Про заставу» встановлює, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

За змістом статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з статтею 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом позовної давності (частина 3 статті 267 ЦК України).

У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними і прийняти рішення про задоволення позову (частина 5 статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина 1 статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина 2 статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється.

Як встановлено обставинами справи, зокрема, судовими рішення у цивільній справі № 468/1495/18-ц, де предметом позову було стягнення заборгованості за договором кредиту, позивач скористався своїм правом про дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором та на адресу позичальника направив відповідну вимогу від 19 травня 2015 року, за змістом якої та з урахуванням дати її отримання позичальником, перебіг позовної давності розпочався з 04 липня 2015 року. До спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність у три роки, а тому строк у межах якого кредитор ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» мало право захистити своє цивільне права визначається з 04 липня 2015 року по 04 липня 2018 року.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) і про звернення стягнення на предмет застави само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення застави.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16, від 21 листопада 2018 року, від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16, від 09 квітня 2019 року у справі № 910/3359/18.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дійшов безпідставного висновку про те, що сплив позовної давності до основної вимоги про стягнення боргу за кредитним договором вважатися підставою для відмови в задоволені позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет застави.

Установлені обставини про те, що грошове зобов`язання позивача за договором про надання кредиту залишилось не виконаним, а позичальником недоведене виконання своїх зобов`язань за кредитним договором щодо повернення коштів в повному обсязі, обумовлюють підстави для захисту права кредитора на отримання кредитної заборгованості у спосіб звернення стягнення за договором застави, укладеного в забезпечення такого зобов`язання.

Доводи відповідача, що про те, що позивач втратив право вимоги щодо виконання позичальником свого зобов`язання, у тому числі за рахунок переданого у заставу майна, є безпідставними, оскільки сплив строку звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості не припинило невиконане зобов`язання та договір застави, яким таке зобов`язання забезпечене, не припинило суб`єктивного права кредитора на одержання від боржника виконання зобов`язання.

Щодо спливу позовної давності за позовними вимогами про звернення стягнення на предмет застави.

За встановленими обставинами справи 06 лютого 2018 року за заявою ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 86, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» предмета застави - автомобіль марки VOLKSWAGEN, модель Polo, рік випуску 2013, колір білий, шасі (кузов, рама) № НОМЕР_1 , тип Седан -В, державний номер - НОМЕР_2 за договором застави транспортного засобу № 50011196 посвідченого Маринець О.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 28 листопада 2013 року за реєстровим № 2588 в рахунок заборгованості за договором кредиту.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 30 липня 2018 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 квітня 2018 року та ухвалено нове судове рішення, яким визнано виконавчий напис, вчинений 06 лютого 2018 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 86 про звернення стягнення на предмет застави автомобіль марки Volkswagen модель Polo, 2013 року випуску, колір білий, номер кузова НОМЕР_1 , тип Седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.

В постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у цивільній справі № 759/17465/18 щодо застосування позовної давності було зроблено такі висновки «Отже, до часу визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, право стягувача порушено не було, а було захищено чинним у вказаний період виконавчим написом нотаріуса, на що суди попередніх інстанцій не звернули належної уваги.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним Верховним Судом у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 161/19329/13-ц (провадження № 61-39634св18), підстав відступу від якого не знайшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 357/5125/16-ц (провадження № 61-15142сво18), у постановах Верховного Суду: від 10 грудня 2018 року у справі № 372/2017/13-ц (провадження № 61-18815св18) (підстава відкриття касаційного провадження), від 18 грудня 2019 року у справі № 450/18/15-ц (провадження № 61-17556св18).

Судами попередніх інстанцій не враховано, що позивач не передбачав та не міг передбачити можливість ухвалення судового рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, що і стало підставою для пропуску позовної давності».

Таким чином ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» про неможливість реалізації свого права (тобто порушення права) на звернення стягнення на предмет застави в рахунок заборгованості за кредитним договором дізналось 30 липня 2018 року, тобто з моменту, коли Апеляційний суд м. Києва прийняв постанову у справі № 755/2338/18-ц, отже, для позивача перебіг позовної давності почався саме з дати, коли рішенням суду апеляційної інстанції, що набрало законної сили, виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню.

З позовом у цій справі позивач звернувся до суду через засоби поштового зв`язку 27 вересня 2019 року, тобто в межах загальної позовної давності.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів

За позовними вимогами ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» просило стягнути з позичальника заборгованість у розмірі 388 037, 16 грн, що складається із заборгованості із сплати чергових платежів з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 293 389,55 грн та заборгованості внаслідок невиконання дострокового повернення кредиту на суму 94 647,61 грн станом на 26 жовтня 2018 року, що, на думку позивача, не потребує доказування, оскільки встановлено рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року.

Між тим, із вказаного судового рішення від 13 травня 2019 року встановлено, що ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» у позові зазначало про заборгованість за кредитним договором на суму 350 986,48 грн, із яких: 270 099,54 грн - заборгованість по сплаті періодичних платежів, 17 140,42 грн. - 3 % річних за прострочення виконання основного зобов`язання, 61 494,59 грн - інфляційні втрати та 2 251,93 грн - пеня.

Крім того позивач зазначав, що йому були заподіяні збитки внаслідок неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору на суму 85 291,24 грн, які складаються з: 7 500 грн - витрати за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» за вчинення виконавчого напису на договорі застави, 73 224 грн - витрати за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Лексюстконтракт» за повернення предмету застави, 2 800 грн - витрати за відповідальне зберігання транспортного засобу, 1 767,24 грн - інші витрати. Також позивачем ставилось питання про стягнення грошових коштів внаслідок порушення умов договору страхування транспортного засобу на суму 30 075,85 грн, із яких: 24 479,27 грн - сума страхових платежів; 1 204,71 грн - 3 % річних від суми простроченої заборгованості; 4 003,99 грн - інфляційні витрати та 387,88 грн - пеня.

Під час розгляду цих позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про таке: «всі нараховані позивачем суми заборгованості за кредитним договором про дострокове стягнення яких прийняв рішення позивач за вимогою № 5001196 від 19 травня 2015 року в сумі 272 935,48 грн, є такими, що за якими пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявив відповідач.

За такого, позовна давність спливла і щодо нарахованих на вказану вище сумі неустойки та трьох процентів річних та втрат від інфляції, оскільки за змістом ч.2 ст. 625 ЦК України три проценти річних та втрати від інфляції нерозривно пов`язані із сумою боргу, на яку вони нараховуються.

Що ж стосується відповідних нарахувань процентів, неустойки (пені та штрафу) та трьох процентів річних і втрат від інфляції, які нараховувались позивачем на вказані суми, після прийняття ним рішення (направлення вимоги) про повне дострокове повернення заборгованості за кредитом від 19 травня 2015 року то, як вказано вище, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, вказані нарахування є безпідставними».

В задоволені позовних вимог про відшкодування позивачу розміру заподіяних внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору збитків в сумі 85 291,24 грн (що складаються із витрат за надання позивачу юридично-консультаційних послуг ТОВ «Юридична компанія «Тріпл Сі» в сумі 7 500 грн, надання юридично-консультаційних послуг ТОВ «Лексюстконтракт» в сумі 73 224 грн., на зберігання транспортного засобу в сумі 2800 грн. та інших витрат в сумі 1767,24 грн), Баштанський районний суд Миколаївської області відмовив за їх безпідставністю.

Таким чином за судовим рішенням від 13 травня 2019 року визначена заборгованість за кредитним договором у розмірі 272 935,48 грн, з якою погоджується й апеляційний суд.

Щодо нарахованих на вказану вище суму 3% річних та втрат від інфляції відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, то судом першої інстанції їх розмір на зазначену суму боргу не визначено.

В заявлених вимогах у справі, що розглядається, позивач також не визначив із заявленої суми у розмірі 293 389,55 грн, який розмір за доводами позивача, складає заборгованість із сплати чергових платежів, яка сума складає 3% річних та відповідно розмір інфляційних втрат. Не підтверджено розміри таких вимог й у суді апеляційної інстанції.

Також не конкретизовані вимоги щодо складу заборгованості внаслідок невиконання дострокового повернення кредиту на суму 94 647,61 грн станом на 26 жовтня 2018 року. З наведених у рішенні Баштанського районного суду Миколаївської області від 13 травня 2019 року висновків суд відмовив позивачу у задоволені заподіяних збитків внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору збитків в сумі 85 291,24 грн за безпідставністю таких вимог.

Заявлені витрати у розмірі 94 647,61 грн станом на 26 жовтня 2018 року не підтверджені належними та допустимими доказами ні у суді першої інстанції, ні у суді апеляційної інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50011196 від 22 листопада 2013 року, розмір якої становить 272 935 (двісті сімдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять п`ять) грн 48 коп., необхідно звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки Volkswagen модель Polo, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1598 куб. см, рік виробництва 2013, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Що стосується початкової ціни предмету застави зазначеної позивачем у розмірі 146 494,11 грн, то апеляційний суд не погоджується з такою ціною, оскільки вона визначена позивачем на 2013 рік за договором застави. Між тим, така ціна повинна визначатися на час розгляду справи, однак матеріали справи не містять таких доказів.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції внаслідок неправильного застосування вищевказаних норм матеріального права та порушення норм процесуального права, дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2022 року слід скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, до яких відповідно до статті 133 ЦПК України віднесені витрати з судового збору.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати:

1)на професійну правничу допомогу;

2)пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3)пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини 1, 2 статті 141 ЦПК України).

За подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір, виходячи зі ставки судового збору 1,5% з суми кредитної заборгованості (ціни позову) 388 037,16 грн, що склало 5 820,57 грн.

З подачу апеляційної скарги ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» було сплачено судовий збір у розмірі 8 730,86 грн.

Оскільки позовні вимоги ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» підлягають задоволенню у розмірі 272 935,48 грн, що складає 70% від заявлених вимог, то на користь ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подачу позову у розмірі 4 074,40 грн та за подачу апеляційної скарги у розмірі 6 111,60 грн, а всього в загальному розмірі 10 176 грн.

За надання професійної правничої допомоги позивачем відповідно до договору про надання юридичних послуг від 10 квітня 2018 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «КПД КОНСАЛТИНГ» та ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» та додатком до цього договору - Заявки на надання юридичних послуг № 51 від 12 серпня 2019 року, укладеної між тими ж юридичними особами понесено витрати у розмірі 15 000 грн. Пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІ» підлягає стягненню 10 500 грн за надання професійної правничої допомоги. Загальна сума для відшкодування зазначених судових витрат складає 20 686 грн.

Поштові витрати ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ», заявлені позивачем як судові витрати, пов`язані з розглядом справи, не підлягають задоволенню, оскільки такі витрати за приписами частини 2 статті 133 ЦПК України не віднесені до судових витрат.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» задовольнити частково.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 грудня 2022 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 50011196 від 22 листопада 2013 року, розмір якої становить 272 935 (двісті сімдесят дві тисячі дев`ятсот тридцять п`ять) грн 48 коп., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль марки Volkswagen модель Polo, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 1 598 куб.см, рік виробництва 2013, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу вказаного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» 20 868 грн судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 28 лютого 2023 року.