Номер провадження: 22-ц/813/3227/23
Справа № 521/5652/16-ц
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який вподальшому уточнив, до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання поруки, укладеної між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 за договором поруки № 63906 від 23 листопада 2006 року, припиненою, з моменту змін умов основного договору, а саме з 31 липня 2008 року та у зв`язку з порушенням АТ «УкрСиббанк» шестимісячного строку звернення з вимогою до поручителя.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19.10.2017 року, залишеного без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 11.07.2018 року, визнано поруку, укладену згідно договору поруки № 63906 від 23 листопада 2006 року, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , припиненою, з моменту змін умов основного договору, а саме: з 31 липня 2008 року та у зв`язку з порушенням Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» шестимісячного строку звернення з вимогою до поручителя, а також стягнуто з Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати у розмірі 487,20 грн.

Постановою Верховного Суду від 24.06.2020 року рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 19.10.2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 11.07.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 14.02.2023 року на 14:00 годину, сторони до суду не з`явились, причини неявки не повідомили, про проведення судового засідання в режимі відео конференції не клопотали, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.

13.02.2023 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для розгляду апеляційної скарги на рішення суду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою, суд першої інстанції виходив з того, що:

- в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси з 22.06.2015 року знаходиться справа № 521/10011/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 23.11.2006 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , по якій постановлено ухвалу від 28.03.2016 року про призначення судової економічної експертизи та провадження у справі було зупинено до розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою;

- після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника і такий окремий позов не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася;

- застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите;

- у разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

23 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (зараз - Акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 був укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0 у сумі 197285,00 швейцарських франків. Згідно з пунктом 1.1. Кредитного договору Банк зобов`язався надати ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 197285,00 (сто дев`яносто сім тисяч двісті вісімдесят п`ять) швейцарських франків, що дорівнює еквіваленту 808246,26 (вісімсот вісім тисяч двісті сорок шість) гривень 26 коп., терміном з 23 листопада 2006 року по 23 листопада 2016 року. Пунктом 1.2.2. Кредитного договору передбачено обов`язок ОСОБА_3 повернути кошти Банку в повному обсязі, в термін, не пізніше 23 листопада 2016 року. Згідно пункту 1.3.1. Кредитного договору, за використання кредитних коштів встановлювалася процентна ставка розміром 8,99% річних.

Пунктом 1.3.2 кредитного договору передбачено, що новий розмір процентної ставки за користування кредитом може бути встановлений у разі настання будь-якої із обставин, передбачених частиною першою пункту 9.2 договору.

Відповідно пункту 9.2 договору про надання споживчого кредиту банк протягом дії цього договору, відповідно до умов пункту 1.3.1 може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання будь-якої із наступних обставин:

а) порушення позичальником кредитної дисципліни (неналежного виконання умов цього договору та/або умов договорів, за яким надано забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором); та/або

б) погіршення фінансового стану позичальника, документально підтвердженого в результаті щорічного моніторингу, що проводиться банком відповідно до внутрішніх нормативних документів на підставі довідки про доходи, тощо, а також даних по виконанню позичальником кредитної дисципліни, тобто, своєчасного погашення заборгованості та/або виконання інших зобов`язань, передбачених цим договором; та/або

в) здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж на 5% у порівнянні з курсом гривні до долара США, установленого НБУ на дату укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки за кредитами банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ); підвищення ставки на 3 (три) відсоткових пункти за бланковими кредитами «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки, та/або

г) звільнення позичальника з основного місця роботи.

Також у пункті 9.2 договору про надання споживчого кредиту сторони погодили порядок збільшення розміру процентної ставки за договором, а саме: банк не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення повідомляє позичальника про новий розмір процентної ставки із зазначенням її розміру та дати початку дії такої ставки шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника, що вказана у розділі 12 цього договору. Такий розмір процентної ставки за цим договором починає застосовуватись з дати, що буде вказана у повідомленні банку до позичальника без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього договору. У разі незгоди із встановлювальним згідно умов цього пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, зобов`язується надати на зазначену у договорі адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду із такою новою ставкою. У випадку отримання такої відповіді банк набуває право дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісії у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Сторони погодили, що факт неподання позичальником письмового повідомлення (відповіді) банку про його незгоду з такою новою процентною ставкою, вважається згодою на встановлення банком такого нового розміру процентної ставки з дати, що зазначена у повідомленні банку. Про збільшення процентної ставки банк у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів з дати її збільшення письмово повідомляє позичальника, шляхом направлення йому письмового повідомлення поштою за адресою позичальника, яка вказана в розділі 12 цього договору. У такому повідомленні банком зазначається новий розмір процентної ставки та дата, з якої розпочато застосування цього нового розміру ставки.

Відповідно до пункту 9.4 договору про надання споживчого кредиту

№ 0 від 23 листопада 2006 року зміни до договору оформлюються шляхом підписання сторонами відповідних додаткових угод до нього, крім випадків, коли цим договором прямо передбачено, що зміни його умов не потребують укладення будь-яких додаткових угод.

Абзац третій підпункту 1.3.1. Кредитного договору встановлює, що «У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування в порядку, передбаченому п. 9.2. даного Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючій за цим Договором в попередньому місяці. Так як умови кредитного договору № 0 від 23 листопада 2006 року, не передбачають укладення Сторонами відповідної угоди про внесення змін до цього Договору, при встановлені нового розміру процентної ставки, основною умовою правомірної зміни процентної ставки є дотримання Банком передбаченої договором процедури.

За умовами додаткових угод від 09 лютого 2009 року № 1, від 13 травня

2010 року № 2, від 11 лютого 2011 року № 3 до договору про надання споживчого кредиту

№ 0 від 23 листопада 2006 року, строк кредитування за договором № 0 від 23 листопада 2006 року встановлено по 23 листопада 2028 року.

В своїх поясненнях представник АТ «УкрСиббанк» зазначає, що не приймалося рішення та не направлялися повідомлення про підвищення процентної ставки, оскільки порядок зміни відсоткової ставки є погодженим в укладених додаткових угодах до договору поруки (т.3 а.с.2-8).

Із 10 липня 2014 року у позичальника виникло прострочення заборгованості з повернення кредиту та сплати процентів.

У зв`язку з порушенням боржником графіку погашення платежів та виникненням заборгованості за кредитним договором, Банк стверджує, що він використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 11.1. Кредитного договору право на односторонню зміну умов кредитного договору, надіславши 07 квітня 2015 року Вимогу від 03 квітня 2015 року Позичальнику ОСОБА_3 та поручителю ОСОБА_1 про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів не пізніше 32 дня, з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження отримання вимоги - з 41 календарного дня з дати відправлення Позичальнику ОСОБА_3 повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту Банку.

Згідно умов абзацу першого, пункту 11.2 Кредитного договору ... Така вимога направляється на адресу Позичальника листом (цінний з описом та повідомленням про вручення), або доставляється кур`єром... Таким чином, єдиним доказом направлення Вимоги на ім`я ОСОБА_3 , про новий строк повернення кредиту є бланк опису вкладення, з якого вбачається, що спрямована саме ця Вимога, а не просто інформаційне повідомлення банку. Тільки в такому порядку, згідно вимог пункту 11.2. Кредитного договору, має спрямовуватися Позичальнику Вимога банку, про дострокове повернення кредиту. Ніяких доказів того, що даний лист був направлений Банком цінним листом з описом суду не надано.

Позов до ОСОБА_1 поручителя про стягнення заборгованості Банк надав до суду 22 червня 2015 року.

В забезпечення виконання зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, можливих штрафних санкцій, а також відшкодування збитків, пов`язаних із порушенням умов кредитного договору, згідно п. 2.1 кредитного договору, банк уклав в день укладення цього договору з ОСОБА_1 договір поруки № 63906. Відповідно до договору поруки поручитель поручився за виконання ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань у повному обсязі, відповідно п. п. 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 договору поруки, у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов`язань по кредитному договору поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед банком за невиконання умов договору. Згідно з п.2.1. Договору поруки, Кредитор не вправі без згоди Поручителя змінювати умови Основного договору з Боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності Поручителя (т.1 а.с.20).

Додатковою угодою № 1 від 13 травня 2010 року до договору поруки, укладеною між Банком та поручителем, останнім надано згоду на зміну основного зобов`язання, яке забезпечується погодженим розміром поступового збільшення розміру ануїтетних платежів протягом строку кредитування (т. 2 а. с. 51).

Додатковою угодою № 3 від 11 січня травня 2011 року до договору поруки, укладеною між Банком та поручителем, останнім надано згоду на зміну основного зобов`язання, яке забезпечується погодженим розміром ануїтетних платежів та збільшенням строку кредитування до 23 листопада 2028 року. У відповідності до п.2 додаткової угоди № 3 від 11.01.2011 року до договору поруки № 63906 від 23.11.2006 року договір доповнено пунктом 7 наступного змісту: «7. Сторони ознайомлені з усіма умовами договору (договорів), що обумовлюють основне зобов`язання в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання зобов`язань, що забезпечуються відповідно до цього Договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору, що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що згідно цього договору забезпечуються також і розмір зобов`язань, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаного договору, що обумовлюють основне зобов`язання» (т.2 а.с.72).

Відповідно до Довідки - розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитом, відносно ОСОБА_3 вбачається, що з 31 липня 2008 року, процентна ставка дуже часто вказується у розмірі 17,9800%, тобто у двічі більше, ніж зазначена раніше - 8,9900%.(т.1 а.с.21-27).

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.2 ст. 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.

Відповідно до правового висновку, викладеного у пунктах 58-65 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц:

«Водночас Велика Палата Верховного Суду знову звертає увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту».

Відповідно до п. 80 цієї ж постанови Великої Палати Верховного Суду необхідною умовою задоволення позову є наявність спору. Зокрема, у справі про визнання поруки припиненою позивач має довести, що відповідач вважає наявним своє право вимоги і кореспондуючий обов`язок позивача, який не був установлений судовим рішенням або не є предметом розгляду в іншій справі.

Встановивши, що:

- в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси з 22.06.2015 року перебуває справа № 521/10011/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 23.11.2006 року, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 і припинення поруки ОСОБА_1 є предметом доказування у спорі про стягнення з нього як поручителя коштів за кредитним договором,

- провадження у справі № 521/10011/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 23.11.2006 року було відкрито 22.06.2015 року, тобто до подання позовної заяви ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою (дата подання - 22.03.2016р.), і справа на даний час не розглянута, суд першої інстанції вірно застосувавши правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі № 522/1528/15-ц, набув обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, правильно зазначивши, що ОСОБА_1 не позбавлений права доводити припинення поруки при розгляді справи № 521/10011/15-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права, висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 16.03.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: О.В. Князюк

С.О. Погорєлова