Справа № 130/3168/21
Провадження № 22-ц/801/141/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Заярний А.М.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2023 рокуСправа № 130/3168/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року, ухвалене суддею Заярним А.М., повне рішення складено 02 листопада 2022 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном,

встановив:

У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_4 звільнити домоволодіння АДРЕСА_1 (до перейменування АДРЕСА_2 , яке належить йому на праві власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що є власником земельної ділянки та житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , яку перейменовано на вулицю Соборну.

Хоч він і є законним власником вищевказаної земельної ділянки та житлового будинку, проте він не має фізичної можливості реалізувати своє право власності, оскільки відповідач не дає можливості зайти до них, відмовляється добровільно звільнити їх від своїх речей та забезпечити йому безперешкодний доступ до спірного майна, що позбавляє його можливості користуватися своєю власністю.

Позивач неодноразово звертався як до відповідача, так і до поліції з питань права власності на спірне домоволодіння та його звільнення, однак, дані звернення жодних результатів не дали, а тому позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом зобов`язання ОСОБА_3 звільнити домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 . Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 908 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

У скарзі зазначає, що позивач продав їй будинок та земельну ділянку, вона провела в будинку ремонт та його добудувала. Позивачем не надано доказів, що спірний будинок належить саме йому, а саме що він є власником саме того будинку, перешкоди в користуванні яким вона йому чинить, оскільки в договорі купівлі-продажу будинку не зазначено назву вулиці та номер будинку. Крім того, позивач не зареєстрував право власності на будинок на час укладення договору купівлі-продажу в БТІ, а тому не є належним власником будинку та є неналежним позивачем у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 05.07.1991, укладеного між ОСОБА_6 (за довіреністю в інтересах якої діяв ОСОБА_7 ) та ОСОБА_2 , останній купив належний продавцю на праві особистої власності жилий будинок з погосподарськими будівлями, що знаходиться в селі Людавка, жила площа якого становить 17,4 кв.м. Договір нотаріально посвідчений виконкомом сільської Ради народних депутатів Жмеринського району Вінницької області та зареєстровано в книзі для запису нотаріальних дій під №23 (а.с.8).

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 34401162 та №34388755 від 03.03.2015, за ОСОБА_2 03.03.2015 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0952 га для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :01:002:0222, а також площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) з кадастровим номером :01:002:0221, що розташовані в АДРЕСА_2 (а.с.6-7).

Рішенням виконавчого комітету Людавської сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 26.11.2015 № 63 вул. Леніна перейменовано на АДРЕСА_3 (а.с.9).

Згідно з довідкою Людавського старостинського округу від 05.01.2022 №01.10-12, ОСОБА_1 разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 та сином ОСОБА_9 з вересня 2005 року по даний час користуються житловим будинком в АДРЕСА_3 , який повністю перебудували, зробили фундамент, провели косметичний ремонт, провели воду до будинку, підтримують будинок в належному стані, користуються та обробляють земельну ділянку (а.с.38).

При розгляді апеляційної скарги в судовому засіданні представник позивача пояснив, що відповідачка за згодою позивача проживала в спірному будинку з 2003 року і живе там по даний час, і йому відомо, що нею здійснювався ремонт будинку. Однак, на даний час є спір між ними з приводу користування будинком.

ОСОБА_2 звертався до дільничного поліції с. Людавка ОСОБА_10 із заявою, в якій просив: забезпечити доступ техніка БТІ для оновлення документів по будинку в АДРЕСА_2 ; вжити заходів щодо звільнення належного йому на праві власності будинку та землі (а.с.10,11).

Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Застосовуючи положення цієї статті, суди повинні виходити із того, що позов про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном підлягає задоволенню, якщо позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Встановивши, що позивач заперечує проти проживання відповідачки у належному йому на праві власності житловому будинку, так як це унеможливлює вільне користування ним, і між сторонами спору договір купівлі-продажу стосовно спірного майна з додержанням вимог ст. 209, 210, 657 ЦК України не укладався, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що права власника підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання відповідача звільнити житловий будинок.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує на тому, що у вересні 2005 року вона купила у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,3452 га. Вони домовилися, що позивач продає їй земельну ділянку, а вона в свою чергу розраховується телям та протягом декількох років мала надавати ОСОБА_2 по кілька мішків картоплі, що нею і було зроблено. Після купівлі будинку вона з сім`єю перебудувала його, зробила в ньому ремонт, провела до будинку воду. Вона зверталася до ОСОБА_2 з претензією щодо оформлення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки або надання їй довіреності щодо оформлення даного договору, однак, договір так оформлений і не був.

Однак, позиція ОСОБА_1 щодо набуття нею у власність житлового будинку і земельної ділянки не відповідає дійсності.

У справі встановлено, що на момент звернення ОСОБА_2 до суду із даним позовом ОСОБА_1 з дозволу позивача проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2003 року.

07 вересня 2005 року ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_11 довіреність, відповідно до якої уповноважив останню продати будь-кому за ціною та на умовах на свій розсуд належний йому житловий будинок під номером АДРЕСА_4 (а.с.39).

У довіреності зазначено, що вона видана строком на три роки та дійсна до 07 вересня 2008 року.

Протягом вказаного часу ОСОБА_1 на виконання цієї довіреності будь-яких дій, необхідних для виконання цієї довіреності не вчинила, тобто, будинок та земельні ділянки залишилися у власності ОСОБА_2 ..

Крім того, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У разі, якщо правочин вчинений без дотримання вимог щодо його форми він може кваліфікуватися як: а) нікчемний, у випадку якщо встановлений такий наслідок недотримання письмової форми на рівні закону (наприклад, ч.2 ст.1055, ч.1 ст.1257 ЦК України); б) неукладений (невчинений) в тому разі, коли недійсність за недотримання вимог щодо форми не встановлено, але відповідний договір повинен вчинятися в письмовій формі і сторона правочину не виявляла свою волю для вчинення правочину (наприклад, не підписала правочин); в) вчинений, але заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абз. 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України).

У справі, що переглядається встановлено, що будь-якого договору купівлі-продажу житлового будинку і земельних ділянок між сторонами не укладалося у належній формі.

Так само, між сторонами не укладались інші договори з приводу користування (володіння) спірним будинком, в яких би обумовлювались термін, права та обов`язки сторін, тощо.

Тобто, у ОСОБА_1 правових підстав користуватися, володіти чи розпоряджатися будинком не має. Обставина придбання будинку у позивача не може доводитися свідченнями свідків.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також зазначає, що ОСОБА_2 не є власником будинку, оскільки він не зареєстрував право власності на час укладання договору купівлі-продажу в БТІ, однак, така позиція апелянта є хибною.

Встановлено, що 05.07.1991 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу спірного будинку.

У договорі зазначено, що він підлягає реєстрації у виконкомі Людавської сільської Ради народних депутатів на протязі шести місяців з дня його посвідчення.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У ст. 227 ЦК УРСР зазначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Не зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо реєстрації договору купівлі-продажу жилого будинку у встановленому згаданою статтею порядку, статтею 128 ЦК УРСР було визначено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

В постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №640/2034/15-ц зазначено, що за положеннями статті 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві. Отже, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.

Таким чином, на час укладення між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будинку ЦК Української РСР 1963 року не пов`язував момент виникнення права власності на нерухомість з моментом державної реєстрації договорів, що підлягали такій реєстрації.

За таких обставин, ОСОБА_2 набув право власності на спірний житловий будинок за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу будинку від 05.07.1991, проте не зареєстрував це право.

Також, ОСОБА_1 в скарзі наголошує увагу суду на тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що будинок АДРЕСА_3 належить саме йому, оскільки в договорі-купівлі продажу будинку від 05.07.1991 не зазначено назву вулиці та номер будинку.

Такі доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки, по-перше, сама ОСОБА_1 не заперечує, що саме цей будинок, в якому вона наразі проживає, був предметом договору купівлі-продажу від 05.07.1991.

По-друге, як стверджує відповідачка, 07.09.2005 ОСОБА_2 видав на її ім`я довіреність для продажу цього ж будинку. У довіреності зазначено, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 продати належний йому житловий будинок під АДРЕСА_4 .

Крім того встановлено, що у 2015 році ОСОБА_2 на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку зареєстрував за собою право власності на дві земельні ділянки загальною площею 0,3452 га, які розташовані за цією ж адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеним, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.1991 набув у власність саме будинок по АДРЕСА_3 .

Підсумовуючи, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 01 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 січня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко