Номер провадження 2/754/277/23
Справа №754/446/22
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2023 року м.Київ

Деснянський районний суд міста Києва

під головуванням судді Бабко В.В.

за участю секретаря судового засідання Якименко А.І.

за участю:

прокурора Павліченко В.О.

представників відповідача - адвокатів Абрамчук М.С. та Кенц Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Керівника Подільської окружної прокуратури м.Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання спадщини відумерлою та витребування майна.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000103 виявлено факт незаконного вибуття нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яка в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва. Первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 проведена за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження (наказу) від 19.04.2004 № 1430. Відповідно до актового запису про смерть від 20.12.2017 № 19757, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років. Спадкоємці за законом у померлої ОСОБА_2 відсутні, заповіт не складався, спадкова справа не заводилась, тобто спадщина після померлої ОСОБА_2 ніким не прийнята. Відповідно до листа Деснянського районного у м. Києві відділу РАЦС ГТУЮ м. Києві від 23.07.2019 № 4602/17.9-07, актових записів про народження дітей, шлюб, розірвання шлюбу, наявність дідів, бабів, народження братів, сестер відносно ОСОБА_2 не виявлено. Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина після померлої ОСОБА_2 у вигляді нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , яка за відсутності спадкоємців за заповітом і за законом ніким прийнята не була. Крім того, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила, що згідно реєстру територіальної громади міста Києва у період з 19.04.2004 по 28.10.2021 в квартирі АДРЕСА_2 жодні фізичні особи не реєструвалися, окрім ОСОБА_2 , остання знята з реєстрації місця проживання 06.06.2018 - у зв`язку зі смертю. Зазначають, що таким чином квартира АДРЕСА_2 , має бути визнана відумерлої спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Разом з тим, Подільською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного відчуження спірного майна на користь фізичних осіб. Так, 15.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2018 № 76, укладеного з ОСОБА_4 . Згідно із договором купівлі-продажу квартира АДРЕСА_2 належить продавцю ( ОСОБА_4 ) на підставі договору дарування квартири, посвідченого 01.07.2009 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К. за №271. Київський обласний державний нотаріальний архів листом №3321/01-17 від 17.12.2021 повідомив, що в результаті проведення перевірки архівного фонду №63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу, Мегедь Л.К.), договір відчуження квартири від 21.07.2009, зареєстрований за номером 271 серед справ не виявлено. Надалі, право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2018, зареєстрованого за №94 зареєстровано за ОСОБА_1 . Однак, в ході досудового розслідування встановлено, що під час допиту свідка - ОСОБА_1 , остання пояснила, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 підписувався не з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з тим, під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_1 впізнала, особу яка підписала з нею договір купівлі-продажу квартири. Впізнана особа - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Враховуючи встановлені в ході досудового розслідування факти, встановлено, що ОСОБА_1 підписала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не з дійсним власником зазначеного нерухомого майна. Також, на запит окружної прокуратури щодо всієї наявної інформації та документів про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 з моменту первинної реєстрації по теперішній час листом від 19.02.2019 №062/14-2449 (И-2019) Київське міське бюро технічної інвентаризації повідомило, що первинна реєстрація права власності на вказану адресу проведена за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.04.2004. До вказаної інформації Бюро додано копію вказаного свідоцтва про право власності на житло та по-квартирну картку. Таким чином, Київським міським бюро технічної інвентаризації підтверджено реєстрацію права власності на спірну квартиру за померлою ОСОБА_2 та відсутність цієї реєстрації за будь-якими іншими особами, в тому числі за ОСОБА_7 .

Також згідно з висновком експерта від 30.05.2019 № 17-3/613 встановлено, що реквізити та текст договору дарування квартири від 21.07.2009 № 271, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , не відповідають аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України, що свідчить про те, що даного правочину не укладалось.

З огляду на те, що договір дарування квартири на користь ОСОБА_4 сторонами не укладався та в установленому законом порядку (нотаріально) не посвідчувався, державна реєстрація прав на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 не проводилась, а тому право власності у останнього на це майно не виникло, що відповідно виключає можливість розпорядження цим майном. Оскільки ОСОБА_4 не набув право власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ) не були власниками спірної квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею. Таким чином, договір дарування від 21.07.2009 нотаріально не посвідчувався, фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття будь якою особою права власності на спірне майно, є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсними за рішенням суду. Просять Визнати спадщину, яка відкрилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , що складається з квартири АДРЕСА_2 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади міста Києва. Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,8кв. м, вартістю 205 789,00грн. Стягнути з відповідача судовий збір.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.01.2022 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

25.07.2022 від представника відповідача - адвоката Абрамчука М.С., до суду надійшов відзив на позовну заяву. Згідно відзиву відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі виходячи з такого. Так на підставі договору дарування квартири, який 01.07.2009 посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., реєстраційний №271, ОСОБА_2 подарувала квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . громадянину України, ОСОБА_4 . В подальшому, 15.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. було посвідчено договір купівлі-продажу вищевказаного об`єкту нерухомості, реєстраційний №76, за яким спірна квартира перейшла від ОСОБА_4 у власність ОСОБА_3 . Далі, 23.03.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, реєстраційний АДРЕСА_3 , за яким спірна квартира перейшла від ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 , яка сьогодні залишається законним власником вищезгаданої квартира та відповідно добросовісним набувачем.

Крім того у відзиві зазначають, що прокурор у своїй заяві, з посиланням на лист Комунального підприємства Київської міської ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» від 19.02.2019 №062/14-2449 (И-2019), вказує про те, що реєстрація права власності на квартиру проведена лише за ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.04.2004, про те такі відомості не відповідають змісту самого листа та наведені не в повному обсязі. Так, у зазначеному листі КП КМР «КМ БТІ» зазначається про те, що первинна реєстрація права власності на спірну квартиру проведена та зареєстрована за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.04.2004. При цьому, п. 1.2. Розділу 2 Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, що затверджений наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 №56, реєстрація поділяється на первинну та поточну. Первинна реєстрація це така, коли об`єкту, що реєструється, надається порядковий реєстровий номер вперше. В п. 2.3. Розділу 2 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, що затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121, також визначається, що первинна реєстрація - це така реєстрація, коли об`єкт нерухомості вперше записується в реєстрову книгу і йому присвоюється черговий реєстровий номер у цій книзі. Разом з об`єктом нерухомості в реєстрову книгу під тим же реєстровим номером записується і суб`єкт права власності - фізична чи юридична особа. Тобто, як вбачається з листа КП КМР «КМ БТІ», останніми надано відомості лише відносно первинної реєстрації права власності, яка дійсно була проведена за громадянкою України ОСОБА_8 , що повністю узгоджується з матеріалами справи. Крім того, в даному листі також зазначено про те, що дані з реєстрових книг КП КМР «КМ БТІ» не систематизовані за прізвищем, ім`ям, ім`ям по батькові (назвою) власника, ідентифікаційним кодом (ЄДРПОУ) та (чи) адресою його реєстрації місце проживання (місцезнаходження) в м. Києві». Тобто КП КМР «КМ БТІ» в своєму листі також визнає і те, що інформація в силу своєї не систематизованості може також бути надана не в повному обсязі.

Також згідно відзиву на позовну заяву представник відповідача зазначає, що з листа Київського обласного державного нотаріального архіву від 17.12.2021 №3321/01-17, останніми встановлено лише те, що договір дарування квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 від 21.07.2009, реєстраційний №271, серед справ приватного нотаріуса, не виявлено. Відомостей щодо нотаріальних дій. вчинених за реєстровим №271 за датою 21.07.2009 приватним нотаріусом Мегедь Л.К. надати не можуть у зв`язку з відсутністю Реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2009 рік. Враховуючи вищезазначені факти, твердження позивача про те, що такий договір, а саме: договір дарування від 03.06.2009, реєстраційний №271, не посвідчувався є припущенням та такими, що не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами.

Представник відповідача у відзиві додає, що при укладанні договору дарування від 21.07.2009, реєстраційний №271 були досягнути всі істотні умови договору, волевиявлення учасників правовідносин було вільним, відповідало їх внутрішній волі, укладання договору було направлено на реальне настання правових наслідків. Форма укладеного договору відповідала вимогам ч. 2 ст.719 ЦК України. ОСОБА_8 та в тому числі подальші власники спірної квартири під час її відчуження, були її власниками та їх права на відчуження спірного майна не були обмежені або скасовані. Крім того, зазначає, що суду не надано належних та допустимих доказів того, що зазначений договір дарування від 21.07.2009, реєстраційний №271 оскаржувався та був визнаний недійсним або нікчемним. На час розгляду даної справи спірна квартира належить на праві власності відповідачу, громадянці України ОСОБА_1 , право власності на яку зареєстровано у встановленому законом порядку, неоспорене, реєстрація права власності не скасована. Законом не передбачена можливість набуття права власності на майно, власником якого є інша особа, без вирішення питання щодо законності набуття права власності на майно такою особою. Позовом про визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача може звернутися виключно власник такого майна, тоді як позивачем не було надано доказів про те, що Київська міська рада є власником вказаної квартири. При цьому для визнання майна відумерлим передбачена певна процедура, яку Київська міська рада також не виконала. З аналізу зазначених норм у відзиві в контексті обставин даної справи, зазначають, що позивач не був стороною спірного договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2018 № 94, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідно його права та законні інтереси не були порушені вчиненням вказаного правочину, саме на момент його вчинення. Крім того, позивачем не доведено, що порушенні його майнові права, оскільки останній на даний час не наділений правом володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, тобто вважаю, що позивачем не доведено наявності у нього матеріально-правового інтересу. Просять в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

16.12.2022 від представника відповідача - адвоката Кенц Р.І. до суду надійшли письмові судові дебати, згідно яких просять відмовити в задоволення позову в повному обсязі по тим підставам, що Договір дарування квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Мегель Л.К. та зареєстрований в реєстрі за № 271 на ньому містять підписи сторін правочину та здійснено посвідчувальний напис нотаріуса, а отже зазначають, що договір не є нікчемним, адже щодо нього дотримані всі вимоги по формі та способу укладання. Також в письмових дебетах додають, що у самому тексті договору дарування від 21.07.2009 сторони погодили що укладання цього договору відповідає внутрішній волі сторін і вони повність усвідомлюють правові наслідки його укладання. Зазначають, що позивач, оспорюючи чинність правочину, не надав до суду доказів того, що сторони договору дарування від 21.07.2009 його не підписували та докази того, що приватний нотаріус Мегель Л.К. не здійснювала посвідчувальний напис на такому правочині. Матеріали справи не містять доказів про звернення позивача до суду з клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, а отже в матеріалах справи відсутні докази підтвердження, що підписи та відбиток печатки на договорі дарування не містять ознак підробок. З цього вбачається що квартира АДРЕСА_2 вибула з власності ОСОБА_2 з її власної волі та набута у власність відповідача за відплатним договором, а це свідчить про неможливість витребування майна від відповідачки, адже вона є добросовісним набувачем. Крім того, з іншими доводами позивача щодо обґрунтування нікчемності договору дарування квартири також не погоджується, адже вони не відповідають вимогам як процесуального так і морального закону. Представник відповідача зазначає щодо відсутності реєстрації права власності на квартиру, то позивач не вірно тлумачить норми матеріального права, оскільки згідно висновків Великої Палати Верховного Суду для отримання титулу власника нерухомого майна за законодавством, яке діяло в момент вчинення правочину, достатньо зареєструвати правочин та не має необхідності реєструвати право власності на нерухоме майно. Щодо відсутності примірника договору дарування у нотаріальних архівах вважають, якщо взяти до уваги текст відповіді Київського обласного нотаріального архіву від 17.12.2021, то такий реєстр був в нотаріальному архіві, але по ньому проводилась виїмка, а позивач не здійснив інших дій на встановлення місцезнаходження такого реєстру та перевірки запису в такому реєстрі про укладення спірного договору дарування. Щодо наявності висновку експерта зазначають, що фактичний висновок експерта від 30.05.2019 №17-3/613 не відповідає вимогам законодавства України, а тому є недостовірним доказом щодо зроблених у дослідженні висновків. Просять відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Прокурор в судових засіданнях позовну заяву підтримувала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з`явився. Повідомлявся про розгляд справи належним чином, направленням кореспонденції на адресу зазначеної в матеріалах справи. В матеріалах справи є зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення. Причини неявки суду не повідомляли.

Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, повідомлялась про розгляд справи належним чином. Однак представники відповідачки - адвокати Абрамчук М.С., Кенц Р.І., в судових засіданнях проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

02.02.2023 у зв`язку з екстреним відключенням світла в приміщенні Деснянського районного суду міста Києва від прокурора Павліченко В.О. та представника відповідачки - адвоката Кенц Р.І. надійшла до суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі за наявними в матеріалах справи доказами.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення у відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши всі доводи та пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або с пореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 121 Конституції України та стаття 23 Закону України «Про прокуратуру» регламентує, що підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.99 N 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі по тексту - Закон) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

У статті 6 Закону зазначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Згідно із ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах.

Частиною 5 ст. 16 Закону передбачено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 1 ст. 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до Порядку роботи з позовними заявами, рішеннями суду у справах, стороною яких є Київська міська рада, Київський міський голова та заступник міського голови - секретар Київради, затвердженого розпорядженням Київського міського голови від 17 листопада 2011 року №225, Департамент будівництва та житлового забезпечення здійснює представництво Київської міської ради у судових установах.

Згідно відповіді Департаменту будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) Київська міська рада просить Подільську окружну прокуратуру м. Києва вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, пред`явивши відповідний позов (копія листа від 11.05.2021 056/95-08/10281).

У свою чергу, Подільська окружна прокуратура м. Києва, листом від 24.12.2021 №10,57-45-6779ВИХ-21 повідомила Київську міську раду про прийняття рішення на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради щодо звернення з позовної заявою до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою, витребування майна.

Відповідно до ч. 3, 5 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Зокрема органи прокуратури мають право подавати заяви про визнання спадщини відумерлою в інтересах територіальної громади відповідно Закону України «Про прокуратуру», яким визначено однією з функцій прокуратури представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

На підставі вказаного вище, заступник керівника прокуратури правомірно звернувся з даним позовом до суду.

Під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні №0000103 виявлено факт незаконного вибуття нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , яке в силу відумерлої спадщини має перейти у власність територіальної громади міста Києва.

Первинна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 проведена за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації на підставі розпорядження (наказу) від 19.04.2004 №1430.

Відповідно до актового запису про смерть від 20.12.2017 № 19757, ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років (копія наявна в матеріалах справи). Спадкоємці за законом у померлої ОСОБА_2 відсутні, заповіт не складався, спадкова справа не заводилась, тобто спадщина після померлої ОСОБА_2 ніким не прийнята.

Відповідно до листа Деснянського районного у м. Києві відділу РАЦС ГТУЮ м.Києві від 23.07.2019 № 4602/17.9-07, актових записів про народження дітей, шлюб, розірвання шлюбу, наявність дідів, бабів, народження братів, сестер відносно ОСОБА_2 не виявлено.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина після померлої ОСОБА_2 у вигляді нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , яка за відсутності спадкоємців за заповітом і за законом ніким прийнята не була.

Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація листом № 102105/30-6640 від 29.10.2021 повідомила, що згідно реєстру територіальної громади міста Києва у період з 19.04.2004 по 28.10.2021 у квартирі АДРЕСА_2 жодні фізичні особи не реєструвалися, окрім ОСОБА_2 , остання знята з реєстрації місця проживання 06.06.2018 - у зв`язку зі смертю. Зазначають, що таким чином, квартира АДРЕСА_2 , має бути визнана відумерлої спадщиною та перейти у власність територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.

Подільською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного відчуження квартири АДРЕСА_2 на користь фізичних осіб, а саме:

15.03.2018 укладений договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М., зареєстровано в реєстрі за №76.

Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу квартири від 15.03.2018, продавець зобов`язується передати у власність, а покупець прийняти квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею - 55,8кв.м, що складається з двох житлових кімнат, житловою площею 30,0кв.м.

Згідно із пункт 3 договору купівлі-продажу від 15.03.2018, квартира АДРЕСА_2 належить продавцю ( ОСОБА_4 ) на підставі договору дарування квартири, посвідченого 01.07.2009 приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мегедь Л.К., зареєстровано в реєстрі за №271.

Надалі, 23.03.2018 укладений договір купівлі-продажу між ОСОБА_3 від імені якої по довіреності від 22.03.2018 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. діє ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенею О.М. зареєстровано за №94.

Відповідно до пункту 1 договору купівлі-продажу квартири від 23.03.2018, продавець зобов`язується передати у власність, а покупець прийняти квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею - 55,8кв.м, що складається з двох житлових кімнат, житловою площею 30,0кв.м.

Отже, згідно із договору купівлі-продажу від 23.03.2018 право власності на квартиру АДРЕСА_2 перейшло та зареєстровано за ОСОБА_1 .

Відповідно до листа Київського обласного державного нотаріального архіву №3321/01-17 від 17.12.2021 вбачається, що в результаті проведення перевірки архівного фонду №63 (приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Мегедь Л.К.), договір відчуження квартири від 21.07.2009, за реєстровий номер 271 серед справ (наряд 2-03 договори про відчуження квартири та документи на підставі яких вони посвідчувались) не виявлено.

Крім того, як установлено судом, що в ході досудового розслідування, під час допиту свідка ОСОБА_1 (копія протоколу допиту свідка та копія протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками наявні в матеріалах справи) остання пояснила, що договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 підписувався не з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Разом з тим, під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_1 впізнала особу, яка підписала з нею договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . Впізнана особа є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Враховуючи встановлені в ході досудового розслідування факти, можна вважати, що ОСОБА_1 підписала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 не з дійсним власником зазначеного нерухомого майна.

До того ж, на запит Окружної прокуратури щодо всієї наявної інформації та документів про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 з моменту первинної реєстрації по теперішній час, Київське міське бюро технічної інвентаризації повідомило, що первинна реєстрація права власності на вказану адресу проведена за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 19.04.2004, що підтверджується листом від 19.02.2019 № 062/14-2449 (И-2019).

До вказаної інформації Бюро додано копію вказаного свідоцтва про право власності на житло та по-квартирну картку.

Таким чином, Київським міським бюро технічної інвентаризації підтверджено реєстрацію права власності на спірну квартиру за померлою ОСОБА_2 та відсутність цієї реєстрації за будь-якими іншими особами, в тому числі за ОСОБА_7 .

Також згідно із Висновку експерта від 30.05.2019 № 17-3/613 встановлено, що оригінал договору дарування квартири від 21.07.2009 № 271, сторони: ОСОБА_2 (Дарувальник) та ОСОБА_4 (Обдарований), предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

Стосовно доводів представника відповідача адвоката Кенц Р.І. щодо того, що висновок експерта, який проведений у кримінальному провадженні, є неналежним та недопустимим доказом у справі, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно із статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Висновок експерта, що отриманий відповідно до вимог закону у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Вказаний правовий висновок, викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/10636/17-ц, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17.

Слід зазначити, що висновок експерта від 30.05.2019 № 17-3/613 Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС, підготовлений на виконання постанови про призначення додаткової технічної експертизи документів в рамках кримінального провадження № 0000103 від 06.01.2016, містить інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі - щодо договору дарування квартири від 21.07.2009, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.

Вказаний висновок підготовлений особою, яка є атестованим судовим експертом, має вищу юридичну освіту та стаж експертної роботи з 2000 року, отримала кваліфікацію експерта з правом проведення експертиз за експертною спеціальністю 2.1, 2.3 «Дослідження реквізитів документів, друкарських форм та інших засобів виготовлення документів».

Судовий експерт ОСОБА_9 була попереджена про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків за статтями 384, 385 Кримінального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд при ухваленні рішення у цій справі дійшов висновку про визнання висновку експерта 30.05.2019 № 17-3/613 як належного та допустимого доказу у цій справі.

Отже відповідно до вимог ч. 4 ст. 25, п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність особи ОСОБА_2 припинилися у момент її смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В день смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на квартиру квартира АДРЕСА_2 , яка їй належала на праві власності та в якій вона була зареєстрована та проживала одна.

Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63527289 від 11.02.2021 заповіти від імені ОСОБА_2 не посвідчувались.

Згідно з інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63527318 від 11.02.2021 за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі інформація відсутня.

За приписами статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті на життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно із ч. 2 ст. 1277 ЦК України заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України, суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді за місцем відкриття спадщини.

З аналізу зазначених норм закону, суд зазначає, що умови, необхідні для визнання спадщини відумерлою, передбачені положеннями ст.1277 ЦК України існують і підтверджені при розгляді даної заяви.

Враховуючи викладене вище, у суду наявні підстави визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_2 після смерті ОСОБА_2 та складається з квартири АДРЕСА_2 . Судом установлено, що право власності на спірну квартиру неодноразово було зареєстроване за різними особами, які не мали на це права, що свідчить про можливі неправомірні дії таких осіб стосовно майна, яке є власністю територіальної громади міста.

Таким чином, Київська міська рада є законним представником власника майна - територіальної громади м. Києва, а позивачем правомірно подано позов в інтересах держави з метою недопущення повторного неправомірного переходу права власності на нерухоме майно, що належить громаді.

До того ж статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 525, 526, 629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Зміст правочину складають його істотні умови і волевиявлення власника на укладення даного правочину.

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Першим правочином, за яким відчужено спірну квартиру, є Договір дарування квартири від 21.07.2009.

Відповідно до статей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Згідно із пунктів 3.3., 3.4 та 3.5. Договору дарування квартири від 21.07.2009 встановлено, що цей договір підлягає державній реєстрації. Також необхідно здійснити держану реєстрацію права власності на нерухоме майно та речового права. Цей договір вважається укладеним з моменту його державної реєстрації (с.657 ЦК України). Право власності на квартиру у обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Відповідно до п 3.9. Договору дарування квартири від 21.07.2009, цей договір складено в 3-х примірниках один з яких зберігається у справах приватного нотаріуса, а решта видається сторонам.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

До того ж договір дарування вважається укладеним з моменту передання майна (реальний договір), окрім випадків, коли дарувальник зобов`язується передати обдаровуваному майно у майбутньому (консенсуальний договір). Момент набуття права власності за договором визначений стаття 334 ЦК України, залежно від предмету договору.

Отже судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 відповідно до частини четвертої статті 334 та частини третьої статті 640 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору дарування від 21.07.2009, не набув право власності на спірну квартиру, оскільки не було здійснено державної реєстрації права власності на спірну квартиру. Також не відбулося реальної передачі майна, відсутні посилання в самому договорі дарування щодо передання майна у майбутньому. Крім того судом взято до уваги Висновок експерта від 30.05.2019 № 17-3/613 проте, що договір дарування квартири від 21.07.2009 не відповідає аналогічним документам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частин 1, 2, 3 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Отже з встановлених обставин справи та аналізу зазначеного вище законодавства, у даному випадку договір дарування квартири на користь ОСОБА_4 сторонами не укладався, і в установленому законом порядку (нотаріально) не посвідчувався, державна реєстрація прав на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_4 не проводилась, а тому право власності у останнього на це майно не виникло, що відповідно виключає можливість розпорядження цим майном.

Таким чином, договір дарування від 21.07.2009 нотаріально не посвідчувався, фактично не укладався, як юридичний факт не відбувся та не міг породити будь-яких законних правових наслідків, а отже не є правовою підставою для набуття будь-якою особою права власності на спірне майно, є нікчемним за своєю правовою природою, тому не потребує додаткового визнання його недійсними за рішенням суду.

Оскільки ОСОБА_4 не набув право власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений діючим законодавством, тому він та наступні набувачі ( ОСОБА_3 , ОСОБА_1 ) не були власниками спірної квартири і не мають законних прав розпоряджатися нею.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що спірним договором дарування квартири порушується права та інтереси територіальної громади в особі Київської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України визначено право кожної особи звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, що кореспондується і з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке воно здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Верховний Суд неодноразово відзначав, що ефективним способом захисту прав власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, є звернення до суду з віндикаційним позовом до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, тобто з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №811/1640/17 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. При цьому належному способу захисту відповідає позовна вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, а належним відповідачем є особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно.

Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що право на витребування майна з чужого незаконного володіння, передбачене ст. 387 ЦК України, переходить до спадкоємців власника, а за їх відсутності - до органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщин входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Аналогічна права позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 522/11473/15-ц, від 29.04.2020 у справі № 754/4108/18-ц.

Останнім набувачем квартири згідно договору купівлі-продажу квартири від 20.03.2018 є ОСОБА_1 право власності якої на спірне майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, саме у ОСОБА_1 як теперішнього володільця необхідно витребувати квартиру.

Враховуючи, що Київська міська рада, якій належить право розпорядження спірною квартирою, не була стороною договорів купівлі-продажу квартири, згоду на відчуження майна не надавала, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом, а тому її право підлягає захисту.

Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч. 3 ст.1277 ЦК України.

Як передбачено п.11 ч.1 ст.346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст. 8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п. 3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Київської міської ради не з її волі іншим шляхом.

Встановлений статтею 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.

Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.

Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади.

У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.

Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.

Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного та враховуючи доведеність позовних вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За правилом частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позивні вимоги задоволено судом в повному обсязі, то з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача Київської міської прокуратури підлягають стягненню понесені судові по сплаті судового збору у розмірі 5356,00грн.

Керуючись статтями 15,16, 25, 202, 203, 215, 216, 220, 228, 316, 317, 321, 327, 334, 346, 387, 388, 525, 526, 625, 627, 657, 661, 717, 719, 722, 1216-1222, 1270, 1268, 1277 ЦК України, статтями 4-13, 76-89, 141, 259, 263-265, 268, 338, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Керівника Подільської окружної прокуратури м.Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про визнання спадщини відумерлою та витребування майна - задовольнити.

Визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 55,8кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), вартістю 205789,00грн.

Витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 000), загальною площею 55,8кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір, сплачений за подання позовної заяви в розмірі 5356,00грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складання через Деснянський районний суд міста Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Подільська окружна прокуратура міста Києва, місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул. Костянтинівська буд. 19-Б, код ЄДРПОУ Київської міської прокуратури 02910019.

Київська міська рада, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вулиця Хрещатик, 36, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код: НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено та підписано 10.02.2023, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України.

Суддя В.В. Бабко