Справа № 752/5637/21
Провадження № 2/752/1050/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2023 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Гладибороди Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

у присутності:

позивача: не з`явився

представника позивача: Халепа С.В. - адвокат (ордер серія КВ №402085 від 03.02.2021р.).

відповідач 1: не з`явився

відповідач 2: Горелик Р.М.

відповідача 3: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, за яким просить стягнути на свою користь з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом безумовного списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України в якості відшкодування завданої немайнової (моральної) шкоди суму в розмірі 1 000 000,00 грн.

В обгрунтування позову зазначає, що він, починаючи з 15.06.2011р. (від моменту обрання відносно нього запобіжного заходу) до 01.02.2017р. (до моменту вступу в силу виправдувального вироку) перебував під слідством та судом. Всього 5 років 7 місяців 16 днів. При цьому свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнавав протягом всього часу ведення досудового розслідування та розгляду справи в суді. Кримінальна справа разом із обвинувальним висновком була скерована прокуратурою Дарницького району м. Києва 06.07.2011р. до Дарницького районного суду міста Києва для розгляду по суті, розгляд якої розпочато і завершено за КПК України 1960 року, після направлення справи прокурору Дарницького району м. Києва для проведення додаткового розслідування відомості були внесені до ЄРДР і завершення досудового розслідування і судовий розгляд проводиться за КПК України 2012р. Протягом всього цього часу позивач перебував у належному процесуальному статусі обвинуваченого, підсудного, щодо позивача був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, на майно накладався арешт. Унаслідок незаконного кримінального переслідування і обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, як зазначає позивач, він був позбавлений можливості працювати, був змушений весь час перебування під слідством та судом утримувати домашнє господарство, свою дружину та дітей виключно за рахунок зароблених протягом всього життя заощаджень. Мінімальний розмір відшкодування, який визначений законодавцем, виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи за кожен місяць перебування під слідством та судом, не відповідає моральним стражданням позивача, складає 408 000,00 грн. Позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; у реалізації прав та обов`язків глави сім`ї, чоловіка та батька; дружнього спілкування з товаришами та колегами), не мав можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним майном, зокрема автомобілем та земельними ділянками. Факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився стан здоров`я. З моменту порушення кримінальної справи не мав змоги офіційно працевлаштуватись, оскільки відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про прийняте остаточне рішення по кримінальній справі були відсутні у відповідних реєстрах МВС. Також позивач зазначає, що моральні страждання виразились у тому, що він не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду в першій інстанції, що обгрунтовується поверненням судом обвинувачення на додаткове досудове розслідування замість прийняття виправдувального вироку. Позивач був змушений звертатись до адвокатів, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш непоправними позивач зазначає страх, який залишиться назавжди - страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки. Враховуючи зазначене, позивач стверджує, що йому була завдана моральна шкода, яка виразилась у душевних стражданнях з причини протиправної поведінки щодо нього, що призвело до неможливості реалізувати та захистити свої права, і, враховуючи вік та стан здоров`я, вимоги розумності, виваженості, справедливості, вважає, що заявлені позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди мають бути стягнені в розмірі 1 000 000,00 грн.

Київська міська прокуратура надала відзив на позовну заяву, за яким заперечує проти позову. Зазначає, що положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» постановлення виправдувального вироку суду дає громадянинові право на відшкодування моральної шкоди, але таку шкоду (її наявність) позивач (у даному випадку ОСОБА_1 ) повинен довести належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України. На думку відповідача 2, документи, які додані позивачем до позову, лише підтверджують виникнення права на відшкодування шкоди, але не встановлюються наявність моральної шкоди. Будь-яких документів щодо безпосереднього відвідування лікарів на підтвердження розглядів здоров`я позивач не надав. Після скасування 29.09.2015р. арешту з майна позивача та запобіжного заходу у кримінальному провадженні запобіжні заходи та заходи забезпечення кримінального провадження до позивача з боку органів досудового розслідування та прокуратури не застосовувались. З 29.09.2015р. ОСОБА_1 вже міг вільно пересуватися територією України та за кордон, а також вільно користуватись своїм майном. При цьому доказів як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженням позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, так і доказів на підтвердження самих фактів неможливості реалізації будь-яких звичок і бажань, порушень соціальних зв`язків позивачем до суду не надано. Також позивач не зазначає, як конкретно змінився спосіб його життя в період перебування під слідством і судом та яким чином він прикладав додаткові зусилля для організації свого життя. Крім того, як вказує відповідач 2, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування та з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Державна казначейська служба України подала письмовий відзив на позов, у якому зазначає про те, що не погоджується із заявленими вимогами в повному обсязі. Відповідач 1 вказує, що Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного кодексу України. Державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавано (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Тому, на думку відповідача 1, стягнення шкоди із Казначейства є необгрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Крім того, як вважає відповідач 1, позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування, не встановлена належним чином та не доведена незаконність їх дій. Позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. При цьому, оцінюючи розмір моральної шкоди, позивач не виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

У письмових поясненнях відповідач 3 просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Наголошує, що Головне управління Національної поліції у м. Києві є неналежним співвідповідачем, який має бути замінений на Дарницьке РУ ГУМВС України в місті Києві. При цьому, на думку відповідача 3, наявність моральної шкоди позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17.03.2021р. відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 16.11.2022р. закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача 2 просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач 1 та відповідач 2 в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд не повідомлений про причини неявки представників відповідача 1 та відповідача 2. Клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило.

Відповідач 1 у відзиві просив розглядати справу за відсутності представника.

Дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши представника позивача та представника відповідача 2, судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.05.2011р. прокуратурою Дарницького району м. Києва була порушена кримінальна справа №52-3283 стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ст. 197-1 ч. 3 КК України, про що винесена відповідна постанова.

Постановою слідчого слідчого відділу Дарницького РУ ГУ МВС України про обрання міри запобіжного заходу від 15.06.2011р. обрано міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 у вигляді підписки про невиїзд з місця проживання.

За постановою слідчого свідчого відділу Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві про притягнення як обвинуваченого від 21.06.2011р. постановлено притягнути ОСОБА_1 в якості обвинуваченого і пред`явити йому обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Постановою слідчого слідчого відділу Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві про накладення арешту на автомобілі від 23.06.2011р. накладено арешт на автомобілі, яка зареєстровані за ОСОБА_1 .

Постановою про накладення арешту на земельну ділянку від 23.06.2011р. накладено арешт на 32 сотки землі, які розташовані за адресою: Київська область, Рокитнянський район, с. Запруддя, та які зареєстровані за ОСОБА_1

06.07.2011р. прокурором Дарницького району м. Києва затверджено обвинувальний висновок по кримінальній справі №52-3283 по обвинуваченню ОСОБА_1

30.01.2013р. Дарницьким районним судом міста Києва винесено вирок у справі №1/765/11, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 350 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що склав 5 950,00 грн., стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державної екологічної інспекції в м. Києві 18 235,37 грн.; арешт, накладений на автомобілі постановою від 23.06.2011р., арешти, накладені постановами від 23.06.2011р. на земельні ділянки 32 та 37 сотки в с. Запрудня, Київської області, знято.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва вирок Дарницького районного суду міста Києва від 30.01.2013р. по відношенню ОСОБА_1 скасовано, справу направлено прокурору Дарницького району м. Києва для організації проведення додаткового розслідування.

08.09.2015р. ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України.

30.09.2015р. прокурором прокуратури Дарницького району м. Києва затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ознаками самовільного будівництва будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині першій статті 197-1 КК України, тобто злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0010657 від 12.09.2013р.

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 04.11.2016р. у справі №753/19388/15-к ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01.02.2017р. вирок Дарницького районного суду міста Києва від 04.11.2016р. залишено без змін.

Так, предметом розгляду в даній справі є вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінює в 1 000 000,00 грн., вказуючи про те, що 5 років 7 місяців 16 днів перебував під слідством та судом, вину у скоєнні інкримінованого йому злочину не визнавав. Унаслідок незаконного кримінального переслідування зазнав суттєвих моральних страждань.

Відповідачі при цьому вважають, що позивачем не доведено належними засобами доказування наявності шкоди та її розміру.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 Цивільного кодексу України.

Підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 Цивільного кодексу України. Дані підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Так, статтею 1176 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

За змістом положень ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Частина 1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» визначає відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Положення ч. 5 та ч. 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлюють, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Статтею 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов`язані роз`яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди.

Отже, внаслідок, зокрема, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного накладення арешту на майно, особа має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Вступивши до ради Європи (1995 р.) і ратифікувавши 17 липня 1997 р. Конвенцію та ряд Протоколів до неї (Перший протокол і Протоколи №№ 2, 4. 7 та 11), Україна визнала її чинність у національній правовій системі та обов`язковість рішень Європейського Суду з прав людини з усіх питань, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Застосування положень Європейської конвенції та прецедентної практики Європейського Суду з прав людини національними судами при вирішенні справ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності, є необхідним, оскільки відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства.

У відповідності до пункту 5 статті 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Європейський Суд з прав людини в рішенні по справах «Світлорусов проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Корнейкова проти України», «Мироненко і Мартенко проти України» констатував порушення пункту 5 статті 5 Конвенції з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах.

Таким чином, проаналізувавши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи обставини, викладені у вироку суду про визнання позивача невинуватим в інкримінованому йому злочині, який набрав законної сили, суд приходить до висновку про доведеність факту понесення позивачем моральних страждань та переживань з приводу незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного накладення арешту на майно, обрання відносно нього запобіжного заходу, порушеної кримінальної справи та розгляду кримінального провадження, що призвело порушення нормальних життєвих зав`язків.

Мотивуючи заподіяну шкоду, позивач вказує, що зазнав суттєвих моральних страждань (неможливості реалізації власних амбіцій; почуттів зневаги до власної честі та гідності; реалізації відчуття безпеки і правової захищеності щодо себе та своєї родини, а також взаємодії з правоохоронними органами, як гарантами таких; у реалізації прав та обов`язків глави сім`ї, чоловіка та батька; дружнього спілкування з товаришами та колегами), не мав можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним майном, зокрема автомобілем та земельними ділянками. Факт притягнення в якості обвинуваченого був доведений до відома громадськості та негативно вплинув на стосунки з оточуючими. Під час перебування під слідством та судом внаслідок сукупності обставин значно погіршився стан здоров`я. З моменту порушення кримінальної справи не мав змоги офіційно працевлаштуватись, оскільки відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про прийняте остаточне рішення по кримінальній справі були відсутні у відповідних реєстрах МВС. Також моральні страждання виразились у тому, що він не міг добитись справедливості та винесення законного рішення суду в першій інстанції, що обгрунтовується поверненням судом обвинувачення на додаткове досудове розслідування замість прийняття виправдувального вироку. Позивач був змушений звертатись до адвокатів, брати участь у судових засіданнях та змінювати установлений спосіб свого життя. Що стосується інших негативних наслідків, то найбільш неправними позивач зазначає страх, який залишиться назавжди - страх громадянина перед власною державою, адже всі незаконні рішення, дії (бездіяльність) працівників правоохоронних органів не були наслідком помилки.

Так, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов`язковою для всіх судів України.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 01 січня 2023р. мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 6 700,00 грн.

Вищевикладене дає підстави суду вважати доведеним факт наявності в позивача моральної шкоди в наступному розмірі: 6 700,00 грн. х 68 (кількість місяців перебування під слідством та судом) = 455 600,00 грн.

Позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, тому, враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності та виваженості, суд вважає що відшкодування в розмірі 455 600,00 грн. відповідатиме розміру шкоди, заподіяної позивачу.

Суд не вбачає підстав для задоволення позову в іншій частині.

При цьому зазначає, що частиною 4 ст. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

У відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Клопотань від учасників справи про призначення судової експертизи для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди, її розміру не надходило.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з частиною другою статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою структура бюджетної класифікації України у функціональній структурі видатків України не передбачає видатків (коштів) на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю судів та правоохоронних органів, за рахунок видатків на їх утримання. Конституція України гарантує громадянам у таких випадках право на відшкодування шкоди за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання цих органів.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з пунктом 4 даного Положення Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядка черговості надходження таких документів.

Згідно з п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у меж їхньої компетенції, встановленої законом.

Тож, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що заперечення відповідача 1 в частині того, що стягнення шкоди з Державної казначейської служби України не має в собі правового підгрунття, є хибним.

З огляду на викладене, суд вважає за можливе зобов`язати Державну казначейську службу України виплатити з рахунку державного бюджету позивачу в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 455 600,00 грн.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суда відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку державного бюджету України в якості відшкодування завданої моральної шкоди суми в розмірі 455 600,00 (чотириста п`ятдесят п`ять тисяч шістсот грн. 00 коп.).

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Судові витрати віднести за рахунок держави.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ).

Відповідач 2: Київська міська прокуратура (м. Київ, вул. Предславинська, 45/9, ).

Відповідач 3: Головне управління Національної поліції у м. Києві (м. Київ, вул. Володимирська, 15, ).

Повний текст рішення суду складений та підписаний 21.03.2023р.

Суддя І.О. Ольшевська