Постанова

Іменем України

18 січня 2023 року

м. Київ

справа № 363/702/17

провадження № 61-10747 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Землевпорядна компанія «Приват»»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області у складі судді Баличевої М. Б. від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А.,

Андрієнко А. М., Борисової О. В. від 28 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних заяв

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Державна архітектурно-будівельна інспекція України в особі Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Землевпорядна компанія «Приват»», про знесення самочинної забудови.

На обґрунтування позову посилалася на таке, що 30 вересня 2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України винесено припис

№ С-3009/4 про усунення виявлених порушень вимог містобудівного законодавства із будівництва житлового будинку та господарських споруд, які розташовані по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності відповідачу.

02 липня 2016 року за результатом проведення Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України перевірки дотримання вимог містобудівного законодавства щодо будівництва житлового будинку та господарських споруд на земельній ділянці відповідача складено акт, протокол № 1-Л-А-0207/1, припис № С-0207/1 та винесено постанову від 13 липня 2016 року № А-1307/4.

Вимоги зазначених приписів від 30 вересня 2015 року, від 02 липня 2016 року та постанови від 13 липня 2016 року ОСОБА_2 не виконував, що є порушенням її прав та інтересів як власника квартири

АДРЕСА_2 . При цьому, на її земельній ділянці знаходяться господарські споруди, а саме об`єкти самочинного будівництва, збудовані відповідачем: прибудова до житлового будинку літ. «а2», гараж літ. «К» та сарай літ. «И».

Вказувала, що 09 серпня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду Шомою А. В. проведено перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства із будівництва житлового будинку та господарських споруд за її адресою. За результатами перевірки складено протокол від 29 вересня

2016 року № 1-ЛА-2909/1 та винесено припис № 2909/1 про усунення відповідачем виявлених порушень.

Невиконання відповідачем постанови і приписів головного інспектора будівельного нагляду має наслідком знаходження на земельній ділянці відповідачасамочинно збудованих будівель, зведених без дотримання протипожежних норм, чим порушує її право на володіння, користування та розпорядження майном.

Також, спірні будівлі розміщені без додержання відстані 1 м до межі сусідньої земельної ділянки для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, чим порушено пункт 3,25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовану прибудову до житлового будинку літ. «а2» загальною площею 14,1 кв. м, гараж літ. «К», сарай літ. «И», що розміщені

по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня

2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду

від 26 січня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовано тим, що на час розгляду справи не було встановлено порушення відповідачем будівельних норм, спірні об`єкти будівництва є його власністю, що також підтверджується дослідженими письмовими доказами.

Постановою Верховного Суду від 27 липня 2022 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду

від 26 січня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-3220 св 21).

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, зокрема, висновку спеціаліста або експерта на підтвердження того, що зведення ОСОБА_2 прибудови до житлового будинку літ. «а2», загальною площею 14,1 кв. м, 2008 року побудови, гаража літ. «К», 1995 року побудови, сарая літ. «И», 1998 року побудови, без наявності документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку та без документа, що надає право на виконання будівельних робіт, без дотримання відстані до межі сусідньої земельної ділянки - 1 м для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту у порушення вимоги пункту 3,25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», порушує її цивільні права як суміжного землевласника, та яким саме чином слід усунути порушення її прав. При цьому, припис від 02 липня 2016 року

№ С-0207/1 не підтверджує, що вказані будівлі розташовані на земельній ділянці позивачки.

Суд апеляційної інстанції вказав, що на відміну від органів, які вправі здійснювати контроль над дотриманням державних будівельних норм та звертатися до суду із вимогами в інтересах держави, ОСОБА_1 не має права на звернення до суду з вимогами про знесення збудованих суміжним землевласником будівель, посилаючись лише на порушення будівельних норм. А на порушення її прав, порушення вимог статей 391, 396 ЦК України вона доказів не надала.

Також суд послався на відповідні правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду.

Крім того, суд зазначив, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. При цьому ОСОБА_1 не надала жодних доказів того, що в даному випадку неможлива перебудова об`єктів нерухомості, які вона просила знести.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області

від 29 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 28 вересня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до Вишгородського районного суду Київської області.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 363/702/17 із Вишгородського районного суду Київської області та надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 грудня 2022 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди неправильно застосували норми права, неповно дослідили фактичні обставини у справі, надані докази.

Суди безпідставно зазначили, що вона не довела належними та допустимими доказами порушення її прав як власника земельної ділянки внаслідок розташування на земельній ділянці, належній відповідачу, самочинних будівель та прибудов, чим, на її переконання, створюються перешкоди у користуванні належною їй земельною ділянкою. При цьому, суди не надали оцінки встановленим інспектором ДАБІ порушенням: розташування самочинних будівель відповідача без дотримання відстані до межі сусідньої земельної ділянки в 1 м для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту, що є порушенням пункту 3.25* ДБН 360-92**.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги той факт, що приписи

від 30 вересня 2015 року № С-3009/4; від 02 липня 2016 року № С-0207/1 не скасовані і в судовому порядку відповідачем не оскаржувалися.

Апеляційний суд проігнорував вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 липня 2022 року, й не з`ясував: чи є можливість проведення перебудови спірного об`єкта та чи відмовляється відповідач від її проведення; чи буде належним способом захисту порушеного права позивача знесення належного відповідачу нерухомого майна; чи є технічна можливість виконати перебудову нерухомого майна відповідно до будівельних норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами.

Відзиви на касаційну скаргу від учасників справи не надходили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,245 га, яка розташована по АДРЕСА_3 , з кадастровим номером :35:022:0103 на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 18, номер запису про право власності: 4121117 від 28 грудня 2013 року, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,2436 га, яка розташована по АДРЕСА_3 , з кадастровим номером :35:022:0104, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2016 року у справі № 363/5120/15-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 до Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області,

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - управління Держгеокадастру у Вишгородському районі Київської області, про скасування рішення Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2016 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 2016 року змінено, виключено із мотивувальної частини рішення посилання суду на пропущення позивачем позовної давності як на підставу відмови у задоволенні позову. У решті рішення районного суду залишено без змін.

Судами у вказаній справі встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 13 січня 2000 року на підставі рішення Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 24 вересня 1999 року № 61, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,245 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка розташована

по АДРЕСА_3 . Власницею зазначеної земельної ділянки є ОСОБА_1 згідно з договором дарування від 28 грудня 2013 року.

Згідно із актом про встановлення на місцевості та погодженні зовнішньої межі земельної ділянки від 08 жовтня 1998 року, площа ділянки, наданої ОСОБА_3 , згідно із земельно-кадастровою документацією становить 0,24 га. Акт складено в присутності землевласника ОСОБА_3 , представника виконкому ОСОБА_4 та суміжних землевласників в тому числі батька ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , а також ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Претензій при встановленні зовнішньої межі не заявлено. Межі погоджені і не викликають спірних питань про, що всі присутні поставили підписи. Зазначені обставини підтверджуються копією технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на землі громадянам с. Новосілки Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Рішенням Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 12 жовтня 1993 року № 31

ОСОБА_5 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,29 га на АДРЕСА_3 , в тому числі, для обслуговування житлового будинку і господарських будівель - 0,25 га, для ведення особистого підсобного господарства - 0,04 га.

Рішенням Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 24 січня 2000 року № 5 затверджено матеріали технічної документації зі складання державних актів на право приватної власності на земельні ділянки громадянам с. Новосілки, внесено зміни у відповідні рішення виконкому сільської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам» згідно з додатками, видано державні акти громадянам відповідно до додатку та зареєстровано їх у книзі записів. Згідно з додатком до цього рішення ОСОБА_5 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,244 га.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2016 року у відкритті касаційного провадження у вказаній вище справі відмовлено.

30 вересня 2015 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України винесено припис № С-3009/4 про усунення виявлених порушень вимог містобудівного законодавства із будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2

02 липня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду Інспекційного відділу № 1 Управління контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Шомою А. Г. проведено перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства із будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 .

За результатами перевірки Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України було складено акт перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів від 02 липня 2016 року, протокол від 02 липня 2016 року № 1-Л-0207/1, припис № С-0207/1 та винесено постанову від 13 липня 2016 року № А-1307/4.

09 серпня 2016 року головним інспектором будівельного нагляду інспекційного відділу № 1 Управління контролю та нагляду за проведенням перевірок Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Шомою А. Г. проведено перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства із будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_4 .

За результатами зазначеної перевірки складено протокол від 29 вересня

2016 року № 1-Л-А-2909/1 та цього ж дня було винесено припис № 2909/1 про усунення виявлених порушень.

На підставі звернення ОСОБА_2 від 05 липня 2016 року вх. № 10/26-В-3007/110/10-0507/3 Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил об`єкта будівництва: реконструкція житлового будинку, будівництво господарських будівель за адресою: АДРЕСА_4 .

За результатами перевірки складено акт від 29 вересня 2016 року, яким установлено, що земельна ділянка за адресою:

АДРЕСА_4 , з кадастровим номером :35:022:0103 належить ОСОБА_1 на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, номер запису про право власності 4121117 від 28 грудня 2013 року, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площа 0,245 га. Житловий будинок належить позивачу на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18, номер запису про право власності 4120387

від 28 грудня 2013 року. Декларація про готовність об`єкта до експлуатації зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю

у Київській області від 06 грудня 2013 року КС54.

На час перевірки, станом на 09 серпня 2016 року, встановлено, що на земельній ділянці за вищевказаною адресою розташований житловий будинок літ. «А» розмірами 10,3х6,55 м, рік побудови - 1961, сарай літ. «М» розмірами 2,8х2,4 м, рік побудови - 2000, літня кухня літ «І» розмірами 5,2х4,43 м, рік побудови- 2000, сарай літ. «Б» розмірами 6,2х10,7 м, рік побудови - 2000, сарай літ. «В» розмірами 1,68х5,57 м, рік побудови - 1998, сарай літ. «Ї» розмірами 1,6х1,8 м, рік побудови - 1998, убиральня літ. «Ж» з розмірами 1,0х1,6 м, рік побудови - 1975, згідно з технічним паспортом Бюро технічної інвентаризації виготовленим ТОВ «Контакт КМП», інвентаризаційна справа від 28 жовтня 2013 року

№ 027-1113/Ц, виконавець Бобровська Л. В., сертифікат АЕ002728.

Проведеною перевіркою встановлено, що будівля сараю літ. «М» розміщена на межі земельної ділянки без забезпечення відстані в 1 м для обслуговування будівлі, чим порушено вимоги пункту 3,25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

Відстань між літньою кухнею літ. «І» і будівлею гаража, що знаходиться на сусідній земельній ділянці (літ. «К» розміром 4,15х8,8 м, згідно з технічним паспортом Бюро технічної інвентаризації, виготовленим Вишгородським бюро технічної інвентаризації, інвентаризаційний номер 2900096 від 20 грудня

2008 року), складає 5,5 м, відстань між сараєм літ. «Б» і будівлею гаража, що знаходиться на сусідній земельній ділянці (літ. «К» розміром 4,15х8,8 м, згідно з технічним паспортом Бюро технічної інвентаризації, виготовленим Вишгородським бюро технічної інвентаризації, інвентаризаційний номер 2900096 від 20 грудня 2008 року), становить 5,5 м, (будівлі, відносяться до

V ступеню вогнестійкості, побудовані без дотримання протипожежних розривів), чим порушено вимоги пункту 3,25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень».

На підставі встановлених порушень Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України 29 вересня 2016 року винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким зобов`язано ОСОБА_1 до 29 грудня 2016 року усунути порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності у встановленому законодавством порядку та у термін до 29 жовтня 2016 року повідомити департамент про виконання припису.

29 вересня 2016 року складено протокол № 1-Л-А-2909/1 про адміністративне правопорушення, яким повідомлено ОСОБА_1 про розгляд справи про адміністративне правопорушення.

12 жовтня 2016 року Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України винесено постанову № А-1210/1 у справі про адміністративне правопорушення, якою за порушення ОСОБА_1 норм частини першої

статті 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня

2018 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано припис від 29 вересня 2016 року № 2909/1 про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області та визнано протиправною та скасовано постанову Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 12 жовтня 2016року № А-1210/1 у справі про адміністративне правопорушення. В іншій частині позову відмовлено. Рішення суду набрало законної сили.

02 липня 2018 року Управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області складено акт обстеження земельної ділянки за адресою:

АДРЕСА_4 , площею 0,2436 га,

в якому зазначено, що під час встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_1 з кадастровим номером :35:022:0103 порушено пункти 3.4, 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18 травня 2010 року № 376, при цьому винесені межі земельної ділянки не відповідають фактичним даним Державного земельного кадастру.

Листом від 14 лютого 2019 року вих. № Р-067/0-302/6-19 Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Київській області повідомило ОСОБА_1 про те, що державним інспектором Березовим А. О. було здійснено виїзд до місця розташування земельних ділянок з кадастровими номерами :35:022:0103 та :35:022:0104

у с. Новосілки Вишгородського району Київської області, за результатами якого складений акт обстеження земельної ділянки від 02 липня 2018 року

№ 10-0.411-367/90-18. Інформація, наведена в цьому акті обстеження, базувалась на пред`явлених ОСОБА_2 документах і матеріалах, в тому числі планово-картографічних матеріалах, складених за результатами зйомки.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_2 19 жовтня 2015 року здійснив державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :35:022:0104 по АДРЕСА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області від 26 лютого 2019 року присвоєно частині житлового будинку, що належить ОСОБА_2 на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 березня 1993 року

у справі № 2/599, поштову адресу: АДРЕСА_4 та зобов`язано ОСОБА_2 виготовити табличку з назвою вулиці та номером будинку.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 15 березня 2019 року, випливає, що 13 березня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрував право приватної власності на житловий будинок, загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 24,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

12 лютого 2019 року на замовлення ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_8 виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою:

АДРЕСА_1 .

04 березня 2019 року зареєстровано за № КС80 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - реконструкція садибного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , початок будівництва - 1995 рік, закінчення будівництва - 2013 рік, який розташований на земельній ділянці площею 0,2436 га, кадастровий номер :35:022:0104.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 посилається на таке: судами попередніх інстанцій застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою

для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні за змістом положення закріплено у статті 319 ЦК України, відповідно до яких власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав; власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини четвертої статті 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» ЗК України), такі режими характеризуються високим рівнем імперативності стосовно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки.

Згідно з частиною третьою статті 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до частини четвертої статті 375 ЦК України правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Пунктами «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно збудовані прибудову до житлового будинку літ. «а2» загальною площею 14,1 кв. м, гараж літ. «К», сарай літ. «И», що розміщені за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на час ухвалення оскаржуваних рішень відповідач оформив право власності на об`єкти нерухомого майна, про знесення яких, як об`єктів самочинного будівництва, просила позивачка.

Згідно з частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Статтею 126 ЗК України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Разом з тим, згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування..

Згідно зі статтями 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня

2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише

тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи

щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності

(пункт 22 вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільний і кримінальних справ).

У пункті 22, 24 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ судам також роз`яснено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності; знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Якщо технічна можливість перебудови об`єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд, дослідивши всі надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будівництво ОСОБА_2 прибудови до житлового будинку, гаража літ. «К», сарая, побудовані задовго до пред`явлення позову, без наявності документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку, без документа, що надає право на виконання будівельних робіт, без дотримання відстані до межі сусідньої земельної ділянки в 1 м для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту у порушення вимоги пункту 3,25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», порушує її цивільні права як суміжного землевласника, та яким саме чином слід усунути порушення її прав. При цьому, припис від 02 липня 2016 року № С-0207/1 безумовно не підтверджує, що вказані будівлі розташовані на земельній ділянці позивачки.

Тобто апеляційний суд вірно виходив із того, що порушення положень статей 391, 396 ЦК України щодо позивача не доведено.

Крім того, апеляційний суд правильно вказав, що знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. При цьому ОСОБА_1 не надала жодних доказів того, що в даному випадку неможлива перебудова об`єктів нерухомості, які вона просила знести.

Верховний Суд погоджується з вказаними висновками суду, який при новому розгляді справи всебічно, повно та об`єктивно надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), тому спростовуються відповідні доводи касаційної скарги.

При цьому апеляційним судом виконано вказівки Верховного Суду при попередньому скасуванні судового рішення (частина п`ята статті 411 ЦПК України), чим спростовуються доводи касаційної скарги у відповідній частині.

Наведені в обґрунтування касаційної скарги доводи не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, розподіл судових витрат за подання відповідної касаційної скарги Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 29 вересня

2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець