Справа № 536/363/22
Провадження № 2/536/57/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі: головуючого судді Даніліної Ж.О., за участі секретаря судового засідання Бегми С. А., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Кременчук за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області з позовом про стягнення з ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 квітня 2021 року позивач сплатив відповідачу 50 000,00 грн про що остання склала розписку, в якій зазначила, що за продаж гаража за адресою: АДРЕСА_1 , отримала від ОСОБА_2 50 000,00 грн. Після отримання оплати відповідач віддала ключі від гаража позивачу для подальшого користування.

Проте, через декілька місяців ОСОБА_3 змінила замки на дверях гаража, чим позбавила позивача можливості ним користуватися. На прохання повернути кошти відповідач не реагувала, а тому вважає, що остання незаконно збагатилася за його рахунок.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 квітня 2022 року відкрито провадження у справі №536/363/22 за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

28 червня 2022 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечуючи проти позову стверджує, що вона особисто написала розписку, що являє собою договір купівлі-продажу від 10 квітня 2021 року, згідно якого вона отримала грошові кошти у сумі 50 000,00 грн за продаж гаража. Жодних перешкод у користуванні гаражу ніколи вона не чинила.

Окрім того, відповідач вважає, що у позові відсутні будь-які докази вжиття засобів досудового врегулювання спору, оскільки позивач жодного разу не звертався до неї щодо повернення грошових коштів, не надсилав претензій, заяв та іншого листування для досудового врегулювання спору.

Відповідач, посилаючись на частину 3 статті 206, частини 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України (далі ? ЦК України), вважає, що договір купівлі-продажу гаражу від 10 квітня 2021 року є дійсним та укладений між сторонами з дотриманням істотних умов договору без порушень, а тому відсутні правові підставі для стягнення з неї грошових коштів на користь ОСОБА_2 . Також вказала, що договір купівлі-продажу гаражу не є борговою розпискою та не являється договором позики, а відтак застосування статті 1049 ЦК України є неможливим, що підтверджується правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі №632/2209/16, від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Як і неможливе застосування положень статті 1212 ЦК України, оскільки отримане однією стороною у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі вказаної статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

У відзиві відповідач також не погоджується із сумою витрат на професійну правничу допомогу, оскільки заявлені витрати не є співмірними із об`ємом робіт виконаним представником позивача, так як позовна заява складається із одного аркуша. При цьому не надано до матеріалів справи деталізації робіт, актів виконаних робіт, та чіткого часового виконання, підготовки та правового аналізу складання та виготовлення позовної заяви з додатками, тобто не підтверджено належними доказами.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні надав пояснення, що твердження відповідача про повернення грошових коштів за гараж не відповідає дійсності, оскільки гроші ОСОБА_3 позивачу не повертала. Окрім того, пояснення відповідача містять розбіжності, у відзиві вона вказує, що перешкод у користуванні гаражем не чинила, а у довідці поліції зазначено, що відповідач передумала продавати гараж, а кошти за нього повернула матері позивача.

Представник відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, ОСОБА_3 надала до суду заву про розгляд справи без її участі, просить відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦКУкраїни передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Судом установлено, що 10 квітня 2021 року ОСОБА_3 складено 10 квітня 2021 року розписку такого змісту: «Я, ОСОБА_3 , продаю гараж, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 за який я отримала від ОСОБА_2 50 000,00 (п`ятдесят тис. грн).»

До позовної заяви також додано лист першого заступника керівника Кременчуцької окружної прокуратури Андрія Варави, де вказано, що Кременчуцькою окружною прокуратурою розглянуто скаргу на дії співробітників поліції ВП №2 Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області від 13 січня 2022 року щодо їх бездіяльності про розгляді звернень ОСОБА_2 про можливі неправомірні дії з боку громадянки ОСОБА_3 відносно обмеження ваших прав у користуванні гаражем. За результатами розгляду звернень та скарги установлено про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР за заявою та винесення актів прокурорського реагування відносно співробітників поліції.

Згідно із довідкою т.в.о. начальника майора поліції Владислава Шаптали №10/А3 від 19 вересня 2022 року громадянин ОСОБА_2 у період часу з 01 квітня 2021 року по 01 квітня 2022 року звертався до підпорядкованого підрозділу із заявами щодо перешкоджання йому у користуванні гаражним приміщенням розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: 05 грудня 2021 року на дії ОСОБА_5 та 10 грудня 2021 року на дії громадянки ОСОБА_6 .

У довідці старшого лейтенанта поліції Олега Пальчика вказано, що 05 грудня 2021 року до ЧС відділення поліції №2 Кременчуцького РУП ГУНП України в Полтавській області надійшло повідомлення від громадянина ОСОБА_2 про те, що його знайома змінила замки на гаражі. Під час розгляду установлено, що близько місяця тому громадянин ОСОБА_2 купив у знайомої сусідки ОСОБА_3 гараж, який розташований у АДРЕСА_1 . Через деякий час громадянин ОСОБА_2 пішов до гаражу, але не зміг потрапити до нього, так як замок було змінено, зателефонувавши до громадянки ОСОБА_3 отримали пояснення, що вона передумала продавати гараж, а кошти за нього повернула його матері.

Згідно із частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція ? це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктивним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905 гс 17 та у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2022 року у справі №753/12190/20.

Частиною 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України».

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі, якщо на виконання юридично ще неукладеного договору стороною передчасно передано майно, між сторонами виникають правовідносини внаслідок набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (статті 1212-1215 ЦК України).

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Подібні висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19.

Дослідивши матеріали справи та зміст оригіналу розписки від 10 квітня 2021 року (значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів, порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину) суд дійшов висновку, що сторони мали намір укласти договір купівлі-продажу гаражу. Оскільки договір купівлі-продажу між сторонами не був укладений, то підстава отримання від ОСОБА_2 50 000,00 грн у рахунок продажу гаражу відсутня.

Заперечуючи проти вказаних позовних вимог ОСОБА_3 визнає факт отримання від ОСОБА_2 спірних грошових коштів, але вважає, що набула їх за належної правової підстави ? за продаж гаражу згідно розписки від 10 квітня 2021 року.

Однак, доказів виконання відповідач зобов`язань за розпискою, наявною в матеріалах справи, а саме укладення договору купівлі-продажу гаражу суду не надано. Більше того, відповідач, згідно довідки про результати розгляду звернення, зареєстрованого до ІТС ІПНП за №5989, №6051 від 05 грудня 2021 року та 21 грудня 2021 року, надала пояснення, що передумала продавати гараж, а кошти повернула матері ОСОБА_2 , але докази повернення коштів у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, грошові кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову відповідно до статті 1212 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40 грн.

Відповідно до положень статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 Цивільного процесуального кодексу України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

З огляду на зазначене положеннями Цивільного процесуального кодексу України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.

Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За змістом частини 3 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність");

2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні;

6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару.

Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі № 910/4201/19, від 19 листопада 2021 року у справі № 910/4317/21.

Разом із позовною заявою представником позивача Дворник О. В. на підтвердження понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу до суду надано договір про надання правничої допомоги №994 від 17 грудня 2021 року, попередній розрахунок судових витрат та квитанцію №1 від 17 грудня 2021 року про сплату правничої допомоги у сумі 5 500,00 грн.

Згідно вказаного договору, укладеного між адвокатом Дворник О. В. та Михайловим Я. О. (клієнт) доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту юридичну (правову) допомогу в різних галузях права та діючого законодавства України.

За умовами пункту 3.1 договору за виконану роботу клієнт сплачує адвокату винагороду у розмірі за домовленістю, обумовленому в додатку до даного договору.

Із матеріалів справи убачається, що наданий представником позивача попередній розрахунок судових витрат містить підпис тільки адвоката Дворника О. В., тобто не погоджений клієнтом ОСОБА_2 .

Водночас, у самому тексті договору відсутні умови (пункти) щодо погодження суми гонорара адвоката, а додаткову угоду з визначенням суми гонорару позивачем до суду не надано. Разом з цим, у матеріалах справи відсутній акт-приймання передачі.

Таким чином, ураховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази погодження між сторонами договору суми гонорару адвоката (додаткові угоди до договору про надання правничої допомоги №994 від 17 грудня 2021 року), що суперечить пункту 3.1 договору про надання правничої допомоги №994 від 17 грудня 2021 року, та те, що попередній розрахунок судових витрат не погоджений клієнтом (не підписаний ОСОБА_2 ), суд дійшов висновку про відсутність об`єктивної можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару, а тому заявлені вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 77, 81, 141 258, 265, 274 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000,00 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40 грн.

У задоволенні вимог позивача ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 500,00 грн, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників справи:

Позивач ? ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ? ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 30 січня 2023 року

СуддяЖ. О. Даніліна