ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1281/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/2689/22 Категорія: 331400000 Смоляр О.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

секретар Новицька Н.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Кушнір Анна Семенівна;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

представник ОСОБА_2 адвокат Руденко Олександр Іванович;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

17.11.2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому просить: визнати недійним договір дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 , від 06.02.2019 року, укладеного між ОСОБА_4 , дарувальником, та ОСОБА_2 , обдарованою, який посвідчено приватним нотаріусом Фіщуком С.О. та зареєстровано в реєстрі за № 647; визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , кооператив «Дніпровець» спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , кооператив «Дніпровець»; визнати автомобіль марки Opel Frontera д.н.з. НОМЕР_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнати автомобіль марки Mitsubishi Pajero Sport. д.н.з. НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля марки Opel Frontera д.н.з. НОМЕР_1 ; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину автомобіля марки Mitsubishi Pajero Sport. д.н.з. НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову вказала, що 20.08.1978 року уклала шлюб з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 01.12.2014 року у справі № 707/3014/14-ц шлюб між ними було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер.

У період спільного подружнього життя, позивачем та ОСОБА_4 побудовано будинок в АДРЕСА_1 . На підставі рішення Свидівоцької сільської ради від 20.04.2010 № 60 будинок було введено в експлуатацію. Право власності на даний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 28.05.2010 року КПП «ЧОО БТІ», свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 26.05.2010 року, серія НОМЕР_3 . Кошти, які витрачались на будівництво будинку не належали виключно ОСОБА_4 , це були кошти їхньої з позивачем родини. Даний будинок відчужено ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 за договором дарування від 06.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С.О.

Позивач зазначила, що не надавала згоди на розпорядження будинком, її не повідомили про укладення договору, даний будинок є спільною власністю подружжя, його побудовано та введено в експлуатацію під час шлюбу.

Також, за період шлюбу на ім`я ОСОБА_4 було придбано два автомобілі марки Opel Frontera д.н.з. НОМЕР_1 та марки Mitsubishi Pajero Sport. д.н.з. НОМЕР_2 . Наразі відповідач розпоряджається вказаним майном одноособово, не визнає право власності позивача на 1/2 даного майна, не розглядає можливості сплатити компенсацію.

За життя ОСОБА_4 поділу спільного майна подружжя проведено не було, оскільки ОСОБА_4 ніколи не оспорював права власності позивача на 1/2 даного будинку та автомобілі, обіцяв сплатити позивачу кошти в добровільному порядку.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що спірне майно набуте подружжям під час шлюбу було спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , разом з тим суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить: рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 травня 2023 року скасувати повністю та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Зміст апеляційної скарги аналогічний обставинам, викладеним у позовній заяві про поділ майна подружжя.

Крім того, скаржник в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що вона не знала і не могла знати про факт того, що спільне майно, а саме будинок, було відчужено її колишнім чоловіком за договором дарування. За життя її колишнього покійного чоловіка поділу спільного майна подружжя не було проведено, оскільки він ніколи не оспорював її права власності на 1/2 відповідного будинку та машини. Завжди запевняв, що визнає її право власності на 1/2 будинку та обіцяв сплатити їй кошти. За ці кошти вона планувала придбати квартиру для їхньої онуки.

Стверджує, що їй стало відомо про відчуження спірного будинку її чоловіком на користь ОСОБА_2 шляхом укладення договору дарування лише під час отримання відзиву на позовну заяву в цивільній справі № 707/883/22, який було отримано нею лише 19 серпня 2022 року.

Вказує, що спірний будинок не міг набути автоматично статусу особистої власності покійного ОСОБА_4 виключно з підстав її не звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя.

Факт здійснення між нею та її колишнім чоловіком поділу майна подружжя, вважає повністю вигаданим судом першої інстанції, виключно зі своїх припущень та міркувань, оскільки в її власності відсутнє майно, яке було спільним майном подружжя і після розірвання шлюбу жодного майна їй залишено не було

Звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції, що після розірвання шлюбу було здійснено розподіл майна і у разі якщо її чоловік був би живим, то він би міг подати зустрічний позов про поділ майна, яке залишилось в її користуванні, не відповідає обставинам справи, оскільки в її власності відсутнє майно, яке було спільним сумісним майном подружжя, і після розірвання шлюбу жодного майна їй залишено не було. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що стосувались би цього питання та дані обставини взагалі не з`ясовувались під час розгляду справи.

Вважає, що в розумінні ст. ст. 25, 60 СК України, будь-які відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 не могли мати юридичних наслідків, а тому всі доводи ОСОБА_2 про те, що вона проживала з її чоловіком однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не мають юридичного значення.

Вказує, що оскільки не надавала згоди на укладення договору дарування спірного будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, відчуження відповідного майна порушує її право як співвласника, такий договір є недійсний в цілому, оскільки укладений з порушенням вимог закону.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Кушнір А.С., відповідача ОСОБА_2 , її адвоката Руденко О.І., які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_4 з серпня 1978 року перебував у шлюбі з ОСОБА_1

01.12.2014 року заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20.08.1978 року виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Звенигородського району Черкаської області, актовий запис № 12 розірвано. З позовом, після розірвання шлюбу, сторони до суду про поділ майна подружжя не зверталися.

Після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер.

ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом в 2022 році, вважає, що її права порушені у зв`язку з тим, що майно яке було придбане за період шлюбу з ОСОБА_4 було незаконно відчужено ОСОБА_2 , а саме будинок в АДРЕСА_1 (за договором дарування від 06 лютого 2019 року). Крім того, вказує, що за період шлюбу на ім`я чоловіка було придбано два автомобілі марки Opel Frontera д.н.з. НОМЕР_1 та марки Mitsubishi Pajero Sport. д.н.з. НОМЕР_2 , якими на сьогодні користується та розпоряджається ОСОБА_2 та не визнає права на ОСОБА_1 цих автомобілів.

Згідно з частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу (заробітку). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

За правилами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 серпня 2020 року по справі №171/2190/17, а у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція також висловлена в постанові Верховного Суду від 31.10.2018 по справі №752/18987/16-ц.

Так, при розгляді справи встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.04.2010 року, дачний будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належав на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», підстава виникнення у ОСОБА_4 права власності на будинок свідоцтво про право власності - НОМЕР_4 / 26.05.2010 року (т. 1, а.с.18,19).

Згідно договору дарування дачного будинку від 06 лютого 2019 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 , прийняла у дар дачний будинок з терасою АДРЕСА_3 (а.с.23).

Крім того, відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.10.2023 року, житловий будинок розташований в АДРЕСА_4 належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: НОМЕР_5 , виданий 02.12.2011 року, видавник: Виконавчий комітет Руськополянської сільської ради Черкаського району Черкаської області. В подальшому, речове право ОСОБА_4 на вказаний будинок було припинено на підставі договору дарування, Серія та номер: 4495, виданий 10.12.2014 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Старовойтов О.С. Обдарований згідно вказаного витягу є ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 ).

Згідно загальнодоступної Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, ОСОБА_4 був власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 7109, виданий 29.10.2007 року, видавник: Приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Велікова Н.А. В подальшому, речове право ОСОБА_4 на вказану квартиру було припинено 12.12.2014 року на підставі договору дарування, серія та номер: 2678, виданий 10.12.2014 року, видавник: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Л.В. Обдарований згідно вказаного витягу є ОСОБА_5 (син ОСОБА_4 ).

Враховуючи викладену інформацію, колегія суддів вважає за важливе зазначити, що саме після розлучення, на протязі 9 днів, ОСОБА_4 припинив своє право власності на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_6 , яка перебувала у власності з 29.10.2007 року та на будинок в АДРЕСА_4 , який належав на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.2011 року на підставі договору дарування. Відповідно до відомостей, обдарований був ОСОБА_5 , який є сином померлого ОСОБА_4 .

Оскільки питання про поділ вказаного майна (квартири в м. Черкаси та будинку в Руській Поляні) позивач не ставить і не ставила при житті померлого, колегія суддів приходить до висновку, що твердження ОСОБА_2 про проведення після розірвання шлюбу добровільного за взаємною згодою розподілу майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , останньою не спростовані.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що фактично позивач ще раз ставить питання про поділ розподіленого майна після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 , що і було зазначено судом першої інстанції у рішенні суду.

Твердження апелянта про помилковість висновку суду щодо здійснення добровільного розподілу майна між нею та померлим після розірвання шлюбу, оскільки в її власності відсутнє майно, яке було спільним майном подружжя і після розірвання шлюбу жодного майна їй залишено не було, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, яка є загальнодоступною, частина нерухомого майна набута у шлюбі з померлим, а саме будинок у АДРЕСА_7 , які на час розірвання шлюбу були зареєстровані за останнім, після розірвання шлюбу /шлюб розірваний 01.12.2014 року/ 10.12.2014 року була подарована ОСОБА_4 їх спільному сину ОСОБА_5 .

Колегія суддів звертає увагу, що встановлення судом першої інстанції перебування померлого ОСОБА_4 до припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, від якого вони мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є фактичним визнанням судом законності перебування особи у шлюбних відносинах з двома особами одночасно.

Оскільки, після розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_1 був проведений розподіл спільного майна подружжя добровільно та за взаємною згодою, звертаючись в суд з даним позовом, позивач фактично після смерті ОСОБА_4 ставить питання про поділ спільного майна ще раз, а тому колегія суддів приходить до висновку, що права позивача щодо розподілу спільного майна подружжя після розірвання шлюбу порушені не були.

Зокрема, ОСОБА_1 , звертаючись в суд з даним позовом, вказувала, що померлий ніколи не оспорював права власності позивача на 1/2 даного будинку та автомобілі, обіцяв сплатити позивачу кошти в добровільному порядку, при цьому останньою не було надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог, яку саме суму сплатив померлий ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 за період після розірвання шлюбу (01.02.2014 року) до моменту смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції застосував строки позовної давності, зазначивши, що позивач була або повинна була дізнатися про наявність рішення про розірвання шлюбу, їй було відомо про наявність спірного майна, реєстрацію майна одноособово за ОСОБА_4 , тому саме з часу припинення шлюбних відносин, після якого фактично відбувся поділ майна подружжя суд дійшов висновку рахувати початок перебігу строку позовної давності, а саме з часу набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили, тобто 12.12.2014 року.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Так, початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

При цьому, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Оскільки, при розгляді справи встановлено, що права та інтереси позивача не порушені, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог, висновок суду першої інстанції про порушення строків позовної давності є помилковим.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду змінити виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 26 травня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 20 жовтня 2023 року.

Судді