У Х В А Л А

08 лютого 2023року м. Київ

Справа № 755/14368/18

Провадження: № 22-ц/824/6052/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., суддів Соколової В. В., Нежури В. А.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Асатрян Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Мазура Ю. Ю.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року позов ТОВ «Європейська агенція з повернення боргів» задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 500434671 від 30.11.2013 р. станом на 10.10.2016 року у розмірі 117 583,12 грн та судовий збір в сумі 1 763,75 грн.

16 листопада 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення від 04 червня 2020 року.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із заочним рішенням, адвокат Асатрян О .В. в інтересах ОСОБА_1 18 січня 2023 року подала апеляційну скаргу, в якій одночасно порушила питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на те, що копію ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року отримала в архіві суду лише 06 січня 2023 року.

Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про те, що апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою не може бути відкрите з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

В той же час пунктами 1, 2 частини другої статті 358 ЦПК України визначено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; та пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Аналіз вказаної процесуальної норми дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто, законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

Отже, сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Як убачається із матеріалів справи, адвокат Асатрян О. В. в інтересах ОСОБА_1 про розгляд судом першої інстанції заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення була повідомлена належним чином, про що свідчить наявний в матеріалах справи довідковий лист з її підписом (т. 2 а.с. 43).

Згідно копії супровідного листа, копію ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року було направлено на адресу заявника ОСОБА_1 11.06.2021 року.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2021 року надіслана судом до реєстру 26 травня 2021 року та оприлюднена 28 травня 2021 року.

Отже, відповідач та/або його адвокат достеменно знаючи про існування рішення суду, навіть у випадку його не отримання, мали можливість ознайомитись із його повним текстом ще в травні 2021 року.

Однак, лише у січні 2023 року, тобто, більше ніж через рік з часу постановлення ухвали суду про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та її оприлюднення, адвокат Асатрян О .В. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року.

Частиною першою статті 3 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; та практику Суду як джерело права.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, «Перетяка та Шереметьев проти України» від 21 грудня 2010 року).

Разом з тим, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як надання сторонам справи автоматичного права на отримання певної форми надіслання судових документів, наприклад, рекомендованим листом.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення Європейського суду з прав людини «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями встановленні державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому, складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц.

Оскільки апеляційну скаргу на заочне рішення подано після спливу одного року з дня складення повного тексту ухвали суду про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення, виходячи з частини другої статті 358 ЦПК України наявні підстави для відмови у відкритті апеляційного провадження.

При цьому, сплив річного строку з дня складання повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, оскільки строк, передбачений частиною другою статті 358 ЦПК України, є присічним і поновленню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктами 1,2 частини другої статті 358 ЦПК України. Однак, пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили і доказів на підтвердження таких обставин скаржник не надавав.

Посилання скаржника на те, що відповідач не отримував копію ухвали суду першої інстанції про залишення заяви про перегляд заочного без задоволення у справі, безпідставні, оскільки, як зазначено вище, про розгляд справи адвокат Асатрян О .В. в інтересах ОСОБА_1 повідомлялась належним чином та не була позбавлена можливості знайомитися з матеріалами справи та користуватися іншими передбаченими процесуальним законом правами. Разом з цим, учасник процесу зобов`язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

Зазначене також узгоджується з висновком Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року, згідно з яким сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення), в той час як відповідач та його уповноважений представник протягом майже двох років не цікавилися розглядом відомої їм справи.

Аналогічні правові висновки щодо застосування ч. 2 ст. 358 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі № 523/1781/16-ц, від 18 листопада 2020 року у справі № 493/1858/16-ц, від 30 червня 2021 року у справі № 613/1166/15-ц та від 1 грудня 2021 року у справі № 171/506/15, від 23 листопада 2022 року у справі № 754/2141/19, від 30 листопада 2022 року у справі № 761/30419/19, від 30 січня 2023 року у справі № 761/21976/21.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката Асатрян О. В. в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року відкрито бути не може.

Керуючись ст. 358, 370 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката Асатрян Олени Вікторівни в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2020 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т. О. Невідома

Судді: В. В. Соколова

В. А. Нежура