18.01.2023 Справа № 756/7063/20
Унікальний № 756/7063/20
Провадження №2/756/164/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

за участю секретаря Галелюк Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про припинення трудових відносин, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаними позовними вимогами до відповідача про припинення трудових відносин, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що наказом № 21-К від 13.01.2020року позивача було прийнято на роботу на посаду радника голови правління групи радників акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" з 14.01.2020 з посадовим окладом 120 000,00грн.

Наказом №154-К від 20.02.2002 на підставі наказу № 151-К» про внесення змін до штатного розпису», позивачу з 01.03.2020 встановлено оклад в розмірі 152 000,00гривень.

16.04.2020 року, на виконання протоколу засідання Правління AT « ДПЗКУ» № 36 від 16.04.2020 року, було видано Наказ № 244-К, яким відмінено рішення в.о. голови Правління AT «ДПЗКУ» ОСОБА_3 оформлені наказами про внесення змін до штатного розпису за період з 03.01.2020 по 07.04.2020 р., в тому числі накази, який був підставою видання наказу № 154-К. Відповідно до п. 2 даного Наказу № 244-К перерахування заробітної плати працівникам, яких стосується відміна наказів зазначених у п. 1 Наказу №244-К здійснюється керуючись розміром посадових окладів, які діяли для апарату управління «ДПЗКУ» у період до 03.01.2020 року, відповідно, посадовий оклад радника правління групи радників AT «ДПЗКУ» ОСОБА_1 зменшений до 30 000 гривень. Зазначена вище зміна посадового окладу Наказом № 244-К суттєво погіршила фінансове становище позивача та порушує трудове законодавство України в части праці, а також зміни істотних умов праці.

ОСОБА_1 13.05.2020 року подав заяву про звільнення за власним бажанням з 14.05.2020 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки зміна розміру посадового окладу є істотною умов яка була здійснена відповідачем без дотримання порядку визначеного законодавством України про працю, а саме: у Товариства відсутні підстави для зміни істотних умов праці і позивач не був належним чином повідомлений про такі зміни не пізніше ніж за два місяці. Дана заява про звільнення була направлена поштою на адресу AT « ДПЗКУ» 13.05.2020 року цінним листом з описом і була отримана працівником AT «ДПЗКУ» за довіреністю 14.05.2020 року. Вважаючи 14.05.2020 року днем звільнення 15.05.2020 року ОСОБА_1 не вийшов на роботу. Станом на 18.05.2020 року повернення трудової книжки та проведення розрахунку з позивачем не було здійснено.

20.05.2020 року AT «ДПЗКУ» направило лист-відповідь № 130-1-49/С-11/1700, відповідно до якого позивача було проінформовано про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про звільнення з посади радника голови Правління групи радників за ч.3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з відсутністю належних доказів, які б підтверджували порушення трудового законодавства з боку AT «ДПЗКУ». 25.05.2020 року позивачем був направлений лист до AT «ДПЗКУ» з поясненнями про причини відсутності на робочому місці, а саме у зв`язку із звільненням за власним бажанням на підставі ч. 3 ст.38 КзпП України. 03.06.2020 року позивачем був отриманий лист-відповідь AT «ДПЗКУ» від 29.05.2020 року № 130-1-57/С-11/1798 щодо пояснень відсутності на робочому місці, в якому відповідач наголошує на відсутності конкретних фактів та доказів порушення трудового законодавства.

Таким чином ОСОБА_1 не звільнено за ч.3 ст.38 КЗпП України, з ним не проведено розрахунок при звільненні. Не виплачено вихідну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку, а також не виплачено заробітну плату належного розміру та не зроблено запису в трудовій книжці про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КзпП України, окрім того не видано трудової книжки.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, припинити трудові відносини ОСОБА_1 з Акціонерним товариством «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» шляхом розірвання трудового договору на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України з 14.05.2020 року; зобов`язати Акціонерне товариство «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади радника голови правління групи радників Акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на підставі ч. З ст. 38 КЗпП України з 14.05.2020 року; зобов`язати Акціонерне товариство «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про його звільнення відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України з 14.05.2020 року; зобов`язати Акціонерне товариство «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» повернути трудову книжку ОСОБА_1 з записом про його звільнення відповідно до ч. З ст. 38 КЗпП України з 14.05.2020 року; стягнути Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 456 000 грн.; стягнути Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 47 973,12 грн.; стягнути Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні у розмірі 162 133,33 грн.; стягнути Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 180 469,95 грн.; стягнути Акціонерного товариства «ДЕРЖАВНА ПРОДОВОЛЬЧО-ЗЕРНОВА КОРПОРАЦІЯ УКРАЇНИ» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

21.08.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що наказом в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 від 13.01.2020 № 19-К були внесені зміни до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ» щодо введення двох посад радників голови Правління групи радників з посадовим окладом 120 000,00 грн. В той же день, наказом акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» від 13.01.2020 № 21-К ОСОБА_1 прийнято на посаду радника голови правління з 14.01.2020 з посадовим окладом у розмірі 120 000,00 грн. на місяць, зі строком випробування 3 (три) місяці. В подальшому, наказом в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3 від 20.02.2020 № 151-К були внесені зміни до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», яким розмір посадового окладу радника голови правління збільшено до 152 000,00 грн. та згідно Наказу від 20.02.2020 №154-к встановлено ОСОБА_1 посадовий оклад в розмірі 152 000, 00 грн. Таким чином, Накази АТ «ДПЗКУ» від 13.01.2020 № 21-К та від 20.02.2020 № 151-К «Про внесення змін до штатного розпису» прийняті в.о. голови Правління Товариства ОСОБА_3 з перевищенням повноважень і з порушенням п.п. 12 п. 13.3 Статуту АТ «ДПЗКУ» від 24.12.2019 та від 31.01.2020, що також підтверджується запитом Державної аудиторської служби України від 03.08.2020 № 18, де зазначено, що в період з 08.01.2020 по 31.03.2020 відповідно до наказів в.о. голови Правління ОСОБА_3 відбулося введення до штатного розпису Корпорації нових посад, а також підвищення посадових окладів окремим працівникам, що суперечить вимогам статутів від 24.12.2019 та 31.01.2020, де передбачено, що до компетенції Правління АТ «ДПЗКУ» належить визначення організаційної структури Товариства та його штатного розпису. Правлінню АТ «ДПЗКУ», безпосередньо до компетенції якого належить визначення штатного розпису Товариства, стало відомо про прийняття ОСОБА_3 незаконних наказів про внесення змін до штатного розпису, в т.ч. наказів від 13.01.2020 № 21-К та від 20.02.2020 № 151-К, після звільнення ОСОБА_3 з посади в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ», коли на розгляд Правління 16.04.2020 було подано табель обліку робочого часу працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» за період з 01.04.2020 по 15.04.2020. Обставини щодо одноосібного визначення в.о. головою правління ОСОБА_3 штатного розпису також були предметом службового розслідування. На підставі висновків службового розслідування, Правлінням АТ «ДПЗКУ» прийнято рішення від 16.04.2020 про відміну рішень в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», оформлених наказами в період з 01.01.2020 по 07.04.2020 та вирішено здійснити нарахування заробітної плати працівникам, яких стосується відміна зазначених у п. 1 цього наказу, керуючись розміром посадових окладів, які діяли для апарату управління АТ «ДПЗКУ» у період до 03.01.2020, згідно Додатку. З наказом від 16.04.2020 № 244-К про скасування наказів від 13.01.2020 № 21-К та наказу від 20.02.2020 № 151-К ОСОБА_1 ознайомлений 17.04.2020, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення з цим наказом. При цьому, жодних зауважень чи заперечень під час ознайомлення з вищевказаним наказом ОСОБА_1 не зазначав, а отже, позивач погоджувався, що нарахування заробітної плати здійснюватиметься з розрахунку посадового окладу у розмірі 30 000,00 грн. Окрім того, законність зазначеного Наказу від 16.04.2020 № 244-К у встановленому трудовим законодавством порядку позивач не оскаржував. Крім того, Міністерство соціальної політики України у листі від 02.10.2015 N 413/06/186-15 зазначає, що у випадку досягнення згоди між сторонами трудового договору жодного обов`язку щодо повідомлення працівника законодавством про працю не встановлено.

Позивач, займаючи посаду радника голови Правління Товариства, був обізнаний з положеннями Статутом АТ «ДПЗКУ».

З огляду на те, що Правлінням АТ «ДПЗКУ» відмінено накази колишнього в.о. голови Правління ОСОБА_3, що були прийняті з порушенням положень Статуту Товариства, ОСОБА_1 позовні вимоги позивача щодо нібито наявності заборгованості Товариства перед ОСОБА_1 по заробітній платі є безпідставними та необґрунтованими.

Також Головним управлінням держпраці у Київській області проводилась перевірка щодо дотримання АТ «ДПЗКУ» трудового законодавства, зокрема і щодо встановлення посадових окладів працівників на підставі незаконних наказів, прийнятих ОСОБА_3 всупереч Статуту Товариства, а також щодо наказу АТ «ДПЗКУ» від 16.04.2020 № 244-К про відміну рішень в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» (в т.ч. наказів від 13.01.2020 № 19-К та від 20.02.2020 № 151-К, що стосувались ОСОБА_1 ). За результатами вказаної перевірки складено Акт інспекційного відвідування Головного управління держпраці у Київській області №КВ668/1322/АВ від 10.07.2020. Згідно вищезазначеного Акту порушень законодавства про працю в АТ «ДПЗКУ не встановлено та зазначено, що після відміни рішень в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», оформлених наказами в період з 01.01.2020 по 07.04.2020 у Товаристві змін істотних умов праці не відбувалось та підстави для застосування ч. 3 ст. 32 КЗпП України відсутні.

13.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ «ДПЗКУ» з проханням звільнити його за власним бажанням 14.05.2020 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору, а саме: зміна істотних умов праці з порушенням законодавства.

АТ «ДПЗКУ» листом від 14.05.2020 № 130-1-48/С-11/1624 повідомило ОСОБА_1 , що вказана заява є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, оскільки до заяви від 13.05.2020 ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б підтверджували порушення трудового законодавства АТ «ДПЗКУ».

18.05.2020 ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ «ДПЗКУ» з вимогою звільнити на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати трудову книжку та здійснити розрахунок.

АТ «ДПЗКУ» листом від 20.05.2020 № 130-1-49/С-11/1700 повторно повідомило ОСОБА_1 , що у Товариства відсутні підстави для задоволення зазначеної заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та, що ОСОБА_1 продовжує перебувати у трудових відносинах з АТ «ДПЗКУ» і зобов`язаний перебувати на робочому місці.

Також АТ «ДПЗКУ у листі від 20.05.2020 зазначило про необхідність повідомлення причин відсутності ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з 15.05.2020.

У відповідь на вказаний лист Товариства ОСОБА_1 25.05.2020 надав пояснення, з яких вбачається, що відсутність на роботі зумовлена звільненням з роботи 14.05.2020 та просив видати трудову книжку, довідки про роботу та заробітну плату, а також провести повний розрахунок.

29.05.2020 АТ «ДПЗКУ» листом від № 130-1-57/С-11/1798 вкотре повідомило ОСОБА_1 , що конкретні факти та докази порушення трудового законодавства і умов Колективного договору у заяві ОСОБА_1 відсутні, тому Товариство не має можливості звільнити за вказаними причинами.

03.06.2020 та 15.06.2020 (лиcти № 130-1-11/1856 та 130-1-57/С-11/2035) АТ «ДПЗКУ» повторно повідомило про необхідність ОСОБА_1 перебувати на робочому місці і надати докази поважності причин відсутності. Тому у своїх заявах ОСОБА_1 не зазначає в чому саме полягає порушення трудового законодавства і умов Колективного договору, що свідчить про необґрунтованість заяви і є підставою для відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗПП України. Окрім того з позивачем здійснено виплату всіх належних йому сум. Посилаючись на викладене відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні, проти наданого позову заперечують, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, наказом № 21-К від 13.01.2020року позивача було прийнято на роботу на посаду радника голови правління групи радників акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" з 14.01.2020 з посадовим окладом 120 000,00грн.

Наказом №154-К від 20.02.2002 на підставі наказу № 151-К» про внесення змін до штатного розпису», позивачу з 01.03.2020 встановлено оклад в розмірі 152 000,00гривень.

Згідно посадової інструкції радника голови Правління групи радників ПАТ «ДПЗКУ», затвердженої в.о. голови Правління Марченко І. від 23.02.2018 Радник у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, статутом Товариства, правилами внутрішнього трудового розпорядку, іншими нормативними актами та цією посадовою інструкцією (п. 1.3. Інструкції).

Радник у своїй діяльності бере участь у розробці проектів правових актів внутрішньо-організаційного характеру (п. 2.5. Інструкції).

Радник повинен знати законодавчі, нормативні, правові та інші акти, що регламентують ведення господарської діяльності Товариства; фінансове, податкове та трудове законодавство; структуру та штат Товариства, його профіль, спеціалізацію і перспективи розвитку; основи організації і ведення фінансово господарської діяльності у Товаристві; основи роботи з відповідними програмними засобами та користуватися інформаційно-довідковими базами даних на рівні, необхідному для виконання своїх посадових обов`язків (п. 5.1. Інструкції).

Факт ознайомлення ОСОБА_1 з Посадовою інструкцією підтверджується особистим підписом ОСОБА_1 на заяві про прийняття на роботу від 13.01.2020.

Вказане вище підтверджує, що ОСОБА_1 займаючи посаду радника голови Правління Товариства, був обізнаний з положеннями Статутом АТ «ДПЗКУ».

16.04.2020 року, на виконання протоколу засідання Правління AT « № 36 від 16.04.2020 року, було видано Наказ № 244-К, яким відмінено рішення в.о. голови Правління AT «ДПЗКУ» ОСОБА_3 оформлені наказами про внесення змін до штатного розпису за період з 03.01.2020 по 07.04.2020 р., в тому числі накази, який був підставою видання наказу № 154-К. Відповідно до п. 2 даного Наказу № 244-К перерахування заробітної плати працівникам, яких стосується відміна наказів зазначених у п. 1 Наказу №244-К здійснюється керуючись розміром посадових окладів, які діяли для апарату управління «ДПЗКУ» у період до 03.01.2020 року, відповідно, посадовий оклад радника правління групи радників AT «ДПЗКУ» ОСОБА_1 зменшений до 30 000 гривень.

Правлінню АТ «ДПЗКУ», безпосередньо до компетенції якого належить визначення штатного розпису Товариства, стало відомо про прийняття ОСОБА_3 незаконних наказів про внесення змін до штатного розпису, в т.ч. наказів від 13.01.2020 № 21-К та від 20.02.2020 № 151-К, після звільнення ОСОБА_3 з посади в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ», коли на розгляд Правління 16.04.2020 було подано табель обліку робочого часу працівників апарату управління АТ «ДПЗКУ» за період з 01.04.2020 по 15.04.2020.

Отже, ОСОБА_3 одноосібно визначив штатний розпис, всупереч положень Статуту Позивача, при цьому Правлінням не було схвалено внесення таких змін до штатного розпису, отже внесення змін до штатного розпису, а зокрема прийняття Наказів № 21-К та № 151-К не створює жодні обов`язки для АТ «ДПЗКУ».

З наказом від 16.04.2020 № 244-К про скасування наказів від 13.01.2020 № 21-К та наказу від 20.02.2020 № 151-К (в зв`язку з недотриманням положень статуту в.о. голови Правління АТ «ДПЗКУ» ОСОБА_3) ОСОБА_1 ознайомлений 17.04.2020, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення з цим наказом.

При цьому, жодних зауважень чи заперечень під час ознайомлення з вищевказаним наказом ОСОБА_1 не зазначав, а отже, позивач погоджувався, що нарахування заробітної плати здійснюватиметься з розрахунку посадового окладу у розмірі 30 000,00 грн.

Правлінням АТ «ДПЗКУ» відмінено накази колишнього в.о. голови Правління ОСОБА_3, що були прийняті з порушенням положень Статуту Товариства. Головним управлінням держпраці у Київській області проводилась перевірка щодо дотримання АТ «ДПЗКУ» трудового законодавства, зокрема і щодо встановлення посадових окладів працівників на підставі незаконних наказів, прийнятих ОСОБА_3 всупереч Статуту Товариства, а також щодо наказу АТ «ДПЗКУ» від 16.04.2020 № 244-К про відміну рішень в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису АТ «ДПЗКУ» (в т.ч. наказів від 13.01.2020 № 19-К та від 20.02.2020 № 151-К, що стосувались ОСОБА_1 ). За результатами вказаної перевірки складено Акт інспекційного відвідування Головного управління держпраці у Київській області №КВ668/1322/АВ від 10.07.2020. Згідно вищезазначеного Акту порушень законодавства про працю в АТ «ДПЗКУ не встановлено та зазначено, що після відміни рішень в.о. голови Правління ОСОБА_3 про внесення змін до штатного розпису апарату управління АТ «ДПЗКУ», оформлених наказами в період з 01.01.2020 по 07.04.2020 у Товаристві змін істотних умов праці не відбувалось та підстави для застосування ч. 3 ст. 32 КЗпП України відсутні.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до положень ст. 29 ЗУ «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 32 КЗпП України про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

З наказом від 16.04.2020 № 244-К про скасування наказів від 13.01.2020 № 21-К та наказу від 20.02.2020 № 151-К ОСОБА_1 ознайомлений 17.04.2020, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення з цим наказом, жодних зауважень чи заперечень під час ознайомлення з вищевказаним наказом ОСОБА_1 не зазначав, а отже, позивач погоджувався, що нарахування заробітної плати здійснюватиметься з розрахунку посадового окладу у розмірі 30 000,00 грн.

Крім того, Міністерство соціальної політики України у листі від 02.10.2015 N 413/06/186-15 зазначає, що у випадку досягнення згоди між сторонами трудового договору жодного обов`язку щодо повідомлення працівника законодавством про працю не встановлено.

Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України та ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати складає 4723 грн.

Враховуючи вищезазначене, посадовий оклад ОСОБА_1 у розмірі 30 000,00 грн. як радника голови правління групи радників, у більш як 6 раз більший за розмір мінімальної заробітної плати.

В свою чергу, відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.

Відповідно до положень ст. 3 ЗУ «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Таким чином, при встановленні ОСОБА_1 посадового окладу в розмірі 30 000 грн. Товариством не порушено норми законодавства щодо оплати праці.

Судом встановлено, що змін в організації виробництва і праці та змін істотних умов праці у відповідача не відбувалось. Відбувалось виключно скасування протиправних наказів, прийнятих в.о. голови Правління ОСОБА_3, якими внесено зміни до штатного розпису Товариства, оскільки зазначені накази були прийняті всупереч порядку, передбаченого Статутом та з перевищенням повноважень. Таким чином, зміна істотних умов праці у Товаристві не відбувалась.

В той же час, заробітна плата у розмірі 30 000,00 грн. встановлена з дотриманням положень ст. 95 КЗпП України, ст. 3 ЗУ «Про оплату праці» та умов Колективного договору та вказаний посадовий оклад жодним чином не погіршує умови, встановлені законодавством.

Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999, № 13 з метою поліпшення розгляду справ даної категорії та роз`яснення питань, що виникли в судах, висловив наступну правову позицію: «Судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці» роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

Як зазначено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», зміни в організації виробництва і праці можуть полягати в раціоналізації робочих місць, введенні нових форм організації праці, у тому числі переході на бригадну форму організації праці і, навпаки, впровадженні передових методів і технологій.

Таким чином, враховуючи вищезазначене, фактично розмір посадового окладу позивача повернений у попереднє становище, тобто до розміру, який був встановлений уповноваженим органом Товариства із дотриманням установчих документів Товариства, що не є зміною істотних умов праці.

Отже, скасування наказів № 19-к та № 151-К не є зміною в організації виробництва та праці, тому підстави для застосування ч. 3 ст. 32 КЗпП України відсутні.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що встановлення Позивачу посадового окладу у розмірі 30 000 грн погіршують умови, встановлені законодавством (мінімальна заробітна плата у розмірі 4723 грн) та колективним договором.

13.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ «ДПЗКУ» з проханням звільнити його за власним бажанням 14.05.2020 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору, а саме: зміна істотних умов праці з порушенням законодавства.

АТ «ДПЗКУ» листом від 14.05.2020 № 130-1-48/С-11/1624 повідомило ОСОБА_1 , що вказана заява є необґрунтованою і не підлягає задоволенню, оскільки до заяви від 13.05.2020 ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б підтверджували порушення трудового законодавства АТ «ДПЗКУ».

18.05.2020 ОСОБА_1 повторно звернувся до АТ «ДПЗКУ» з вимогою звільнити на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, видати трудову книжку та здійснити розрахунок.

АТ «ДПЗКУ» листом від 20.05.2020 № 130-1-49/С-11/1700 повторно повідомило ОСОБА_1 , що у Товариства відсутні підстави для задоволення зазначеної заяви про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та, що ОСОБА_1 продовжує перебувати у трудових відносинах з АТ «ДПЗКУ» і зобов`язаний перебувати на робочому місці.

Також АТ «ДПЗКУ у листі від 20.05.2020 » зазначило про необхідність повідомлення причин відсутності ОСОБА_1 на роботі в Товаристві з 15.05.2020.

У відповідь на вказаний лист Товариства ОСОБА_1 25.05.2020 надав пояснення, з яких вбачається, що відсутність на роботі зумовлена звільненням з роботи 14.05.2020 та просив видати трудову книжку, довідки про роботу та заробітну плату, а також провести повний розрахунок.

29.05.2020 АТ «ДПЗКУ» листом від № 130-1-57/С-11/1798 вкотре повідомило ОСОБА_1 , що конкретні факти та докази порушення трудового законодавства і умов Колективного договору у заяві ОСОБА_1 відсутні, тому Товариство не має можливості звільнити за вказаними причинами.

03.06.2020 та 15.06.2020 (лиcти № 130-1-11/1856 та 130-1-57/С-11/2035) АТ «ДПЗКУ» повторно повідомило про необхідність ОСОБА_1 перебувати на робочому місці і надати докази поважності причин відсутності.

13.05.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ «ДПЗКУ» з проханням звільнити його за власним бажанням 14.05.2020 на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору, а саме: зміна істотних умов праці з порушенням законодавства.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Проте, позивачем не вказано які саме норми трудового законодавства порушено з боку Товариства, тобто конкретні факти та докази порушення трудового законодавства і умов Колективного договору у заяві ОСОБА_1 відсутні, тому підстав для звільнення ОСОБА_1 за ч.3 ст. 38 КЗпП України відсутні.

Окрім того позивач просив зобов`язати АТ «ДПЗКУ» повернути ОСОБА_1 трудову книжку з записом про звільнення відповідно до п.3 ст.38 КЗпП України з 14.05.2020року.

Відповідно до положень ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, у представництвах іноземних суб`єктів господарювання, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку.

Питання пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберіганням, виготовленням, постачанням і обліком, регулюються Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП), постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 р. № 301, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно із пунктом 4.2 Інструкції № 58, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то роботодавець у цей день надсилає працівникові поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Документація з обліку трудових книжок на підприємстві ведеться в «Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них», форма якої затверджена наказом Міністерства статистики України від 11 серпня 1993 р. № 180. Книга ведеться співробітником, що займається кадровими питаннями в організації. В ній реєструються всі трудові книжки, що прийняті від співробітників при працевлаштуванні, а також трудові книжки та вкладиші до них, що видані вперше.

При звільненні трудова книжка видається працівнику під розпис у «Книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них».

Статтею 47 КЗпП визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на даний час не звільнений з посади радника акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", тому позовні вимоги про повернення трудової книжки з записом про звільнення відповідно до п.3 ст.38 КЗпП України з 14.05.2020року, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку розрахунку при звільненні є передчасними.

Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач належним чином не довів суду про припинення трудових відносин в зв`язку з істотною зміною праці належними доказами, в свою чергу, відповідач в доданих до матеріалів справи документами, спростував твердження позивача щодо порушення трудового законодавства, підтвердивши свою позицію належними та допустимими доказами, які були досліджені судом, тому, суд вважає, що позовні вимоги позивача про припинення трудових відносин задоволенню не підлягають.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 5, 12-13, 76, 81, 133, 137, 141, 263-265, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" про припинення трудових відносин, зобов`язання вчинити дії, стягнення заробітної плати, вихідної допомоги, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку розрахунку при звільненні - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя О.М. Луценко