Справа № 367/4957/19
Провадження №2/367/797/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

12 грудня 2023 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Карабаза Н.Ф.,

при секретарі Шемігон В.А.,

заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням зобов`язань за попереднім договором,

в с т а н о в и в :

Позивачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням зобов`язань за попереднім договором. Свої вимоги мотивували, тим, що 09 вересня 2017 року між ОСОБА_4 , за згоди його дружини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук B.C., зареєстрований в реєстрі за № 1623. За умовами договору ОСОБА_4 , виступаючи продавцем, та ОСОБА_3 , виступаючи покупцем, зобов`язалися в строк не пізніше 09 березня 2018 року, укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири за номером АДРЕСА_1 на умовах, визначених цим договором. Крім того, пунктом 2.2. Попереднього договору було передбачено обов`язок відповідача (покупця - за договором) сплатити йому (продавцю - за договором) 4000 доларів у строк до 09 жовтня 2017 року. Однак, жодне із зобов`язань, яке було передбачено Попереднім договором відповідачка не виконала. І не дивлячись на те, що пунктом 4.3. Попереднього договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань за цим договором не передбачена, здійснила низку дій, направлених на односторонню відмову виконувати умови Попереднього договору. Обставини невиконання зобов`язань за Попереднім договором встановлені та підтверджені Постановою Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року у справі № 367/7857/17-ц. В той же час, вони ретельно готувалися до укладення Основного договору, виконали зі свого боку усі зобов`язання, які були передбачені Попереднім договором, та розраховували на виконання зобов`язань з боку відповідачки. Тобто, готуючись до укладання основного договору та маючи справжні наміри продати квартиру, він поніс витрати, пов`язані саме з необхідністю вчасно та належним чином виконати умови попередніх домовленостей. Зазначені витрати поніс саме розраховуючи на добросовісність відповідача та сплату ним грошових коштів у повному обсязі в день укладення основного договору, що дозволило би компенсувати понесені витрати. Їх витрати були такими: 1) нотаріальне оформлення попереднього договору - 3500,00 (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок); 2) нотаріальне оформлення заяви-згоди позивача-2 - 400,00 (чотириста гривень 00 копійок; 3) нотаріальне оформлення Свідоцтва про перебування позивача-1 у приміщенні приватного нотаріуса Лагоди О.С. на суму 350,00грн.; 4) проведення оцінки квартири ФОП « ОСОБА_5 » - 400,00 (чотириста гривень 00 копійок);5) найм вантажного транспорту та вантажників для термінового переїзду напередодні укладення попереднього договору на суму 3600,00 (три тисячі шістсот гривень 00 копійок); 6) найм вантажного транспорту та вантажників для термінового переїзду для переїзду із найнятої квартири після відмови Відповідача укладати основний договір на суму 3600,00 (три тисячі шістсот гривень 00 копійок); 7) оренда квартири на 2 місяці на суму 13 000, 00 грн.; 8) поштові витрати на листування в (надіслання відповідачу запрошення укласти основний договір купівлі-продажу) на суму 66,00грн. Однак, як було з`ясовано під час розгляду справи № 367/7857/17-ц, з невідомих причин, відповідачка ОСОБА_3 , вже через десять днів після укладення Попереднього договору, 19 вересня 2017 року, рекомендованим листом надіслала письмову вимогу з`явитися до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук B.C. для підписання договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року та повернення грошових коштів, переданих відповідачем позивачу-1 в якості зобов`язаного платежу. Цей факт було встановлено судом, однак він фактично цей лист від відповідача не отримував, відповідно не знав про її намір не виконувати умови Попереднього договору до моменту отримання повістки до суду у справі № 367/7857/17-ц. Крім того, що відповідачка стала вимагати повернення сплаченого їй зобов`язаного платежу, у листопаді 2017 року вона звернулася до Ірпінського міського суду з позовною заявою, в якій просила повернути їй вдвічі більшу суму, ніж нею було передано ще до моменту укладення попереднього договору та судовий збір. Суд першої інстанції виніс рішення, відповідно до якого, замість отриманих в якості завдатку 2000 доларів, він зобов`язувався повернути відповідачці 107064,02 грн. (що складає 4000 доларів як еквівалент) та 1070,64 судового збору. 22 серпня 2018 року Апеляційний суд Київської області скасував рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2018 року та ухвалив нове рішення, яким вирішив стягнути з нього лише суму платежів у розмірі 5220 грн. та 48 240 грн., що еквівалентно 1800 доларів США, а всього - 53 460 (п`ятдесят три тисячі чотириста шістдесят) грн. Саме постановою Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року у справі № 367/7857/17-ц підтверджується факт вимагання відповідачем суми більшої, ніж було передано. На захист в судах різних інстанцій на належну правову допомогу які змушені були понести у зв`язку із необхідністю захищатися від необґрунтованих вимог відповідачки та у зв`язку із невиконанням зобов`язань, визначених Попереднім договором були понесені значні кошти і ці витрати залишилися не компенсованими у судовому порядку. Загальні матеріальні збитки склали 56 254,31грн., завдані обом позивачам разом солідарно, або по 28 127,16грн. на кожного позивача окремо. Невиконанням зобов`язань, передбачених Попереднім договором, відповідачка завдала позивачам моральних страждань та втрат. Укладення попереднього договору, переїзд на орендовану квартиру, створення нормальних умов для проживання сім`ї співпало у часі зі складним життєвим періодом родини позивачів. У 2014 році вони зі своїм чотирирічним сином змушені були переїхати з окупованої території - Донецької області та отримали статус тимчасово переміщених осіб. Їм довелося переїхати зовсім в чуже місто, не маючи поряд рідних, близьких, друзів, на допомогу яких вони могли розраховувати. Продавши усе, що можливо було в умовах війни на Донбасі, вони змогли придбати лише однокімнатну квартиру площею 34,8кв.м. Дружина завагітніла у 2017 році. Вагітність проходила складно, була загроза передчасних пологів, супроводжувалася анемією та виразковою хворобою. На момент укладення Попереднього договору сім`я потребувала коштів, оскільки основним доходом сім`ї була допомога від держави та невеликий залишок накопичень, які їм вдалося зберегти під час переїзду з окупованої території. Вимушений терміновий переїзд на орендовану квартиру, звістка про те, що відповідач відмовляється від купівлі квартири та вимагає повернути кошти, передані в якості зобов`язального платежу суттєво вплинули на моральний та фізичний стан здоров`я дружини, його психологічний стан, який хвилювався за свою дружину та дитину, яка мала народитися. Факт складного фінансового становища саме у період проведення перемовин, виконання умов попереднього договору, також підтверджується тим, що з метою утримання родини, змушений отримувати кредит, закладаючи цінні речі у ломбард, що підтверджується договорами про надання фінансового кредиту № ДОН від 23.11.2017. № 475-000001236 від 27.11.2017 та № ДОН від 12.12.2017. Зовсім протилежний фінансовий стан мала відповідачка. Свої зобов`язання за Попереднім договором вона не виконала, хоча була фінансового забезпеченою, придбала за короткий період часу декілька об`єктів нерухомості - квартиру та земельну ділянку, та повністю усвідомлювала той факт, що не виконує зобов`язання перед родиною, яка опинилася в складному фінансовому та психологічному становищі. Таким чином, внаслідок дій відповідачки, їм завдано моральної шкоди, яка виразилася у наступному: моральні переживання через невизначеність із подальшим місцем проживання та місцем, куди має повернутися дружина із народженою дитиною; моральні переживання, пов`язані із складним фінансовим станом, оскільки вони розраховували на отримання грошових коштів від відповідача, натомість дізналися про його намір розірвати усі попередні домовленості задовго до дати укладання основного договору; моральні переживання за стан здоров`я дружини, яке ускладнилося з вини відповідача; моральні переживання за результати судового розгляду та в результаті отриманого несправедливого судового рішення Ірпінського міського суду, який було скасовано апеляційним судом. Оцінити у грошовому еквіваленті свої моральні страждання позивачі можуть лише із прив`язкою до розміру прожиткового мінімуму, встановленого для дітей до 6 років та дорослих працездатних осіб. Оскільки потреби сім`ї із двома дітьми, один з яких новонароджений, а також враховуючи ті життєві обставини, що вони є переселенцями та позбавлені будь-якої підтримки з боку близьких та родичів, є більшими, ніж один прожитковий мінімум на одну особу, то для розрахунку розміру моральної шкоди слід застосувати подвійний розмір прожиткового мінімуму. Тобто 134560,00 х 2 = 269120,00грн. або по 134560,00 грн. на кожного позивача окремо. Просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму матеріальних збитків у розмірі 28127,16 (двадцять вісім тисяч сто двадцять сім гривень 16 копійок). Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 солідарно суму матеріальних збитків у розмірі у розмірі 28127,16 (двадцять вісім тисяч сто двадцять сім гривень 16 копійок). Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму моральних збитків у розмірі 134560,00 (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот шістдесят гривень 00 копійок). Стягнути з ОСОБА_3 моральних збитків на його користь та користь дружини у розмірі по 134560,00грн. кожному. Стягнути з ОСОБА_3 на його користь та користь дружини суму витрат на професійну правничу допомогу у розмірі по 2700,00грн. кожному. Стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі по 1653,87грн. кожному.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Лантух Я.В. через канцелярію суду подав відзив на позовну заяву. В якому зазначає, що із позовними вимогами довірителька не погоджується з огляду на необґрунтованість та безпідставність, неправильне розуміння позивачами норм матеріального права та перекрученням дійсних обставин справи, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Заявлений позивачами позов має штучний характер спрямований на ухилення від виконання рішення суду про стягнення із ОСОБА_4 грошових коштів за вказаним Попереднім договором. Між учасниками розгляду було досягнуто домовленостей придбання квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 на праві власності. Під час огляду квартири ОСОБА_4 запевнив, що правовстановлюючі документи на квартиру в порядку, перешкоди для укладення договору купівлі-продажу відсутні, тому ОСОБА_3 погодилася придбати квартиру у найкоротші строки, а договір купівлі-продажу квартири сторони погодили оформити 09 вересня 2017 року. На підтвердження своїх намірів придбати квартиру ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 аванс у розмірі 2000 доларів США в рахунок оплати частини вартості квартири та 5 800 грн. вартості телевізора, про що свідчить власноручно складена ним 06 вересня 2017 року письмова розписка про отримання вказаних коштів. Також ОСОБА_4 усно та письмово у розписці зобов`язався продати квартиру шляхом підписання договору купівлі-продажу квартири, а в строк до 09 вересня 2017року звільнити її від власних речей та передати для проживання відповідачу. В обумовлений сторонами час, а саме 09 вересня 2017 року, сторони з`явились до приватного нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири, проте нотаріус повідомила, що на все належне ОСОБА_4 нерухоме майно нaклaдeно арешт, тому не може посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Таким чином па час отримання ОСОБА_4 грошових коштів у відповідачки була відсутня можливість відчуження квартири через її арешт, тому доводи позивачів про ухилення відповідача від укладення Основного договору купівлі-продажу квартири не відповідають дійсності, оскільки вказаний правочин не можливо було укласти з об`єктивних причин, які продавцем не було доведено до відома покупця з метою отримання від нього грошових коштів. Оскільки, через арешт нерухомого майна укладення основного договору купівлі-продажу виявилося неможливим, а ОСОБА_3 попередньо сплачено аванс в рахунок вартості квартири, сторони вирішили укласти попередній договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до п. 1.1. Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язалися в майбутньому в строк не пізніше 09 березня 2018 року, укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (Основний договір) вказаної квартири. Після отримання від ОСОБА_3 грошових коштів, всупереч досягнути домовленостям, ОСОБА_4 почав діяти недобросовісно, в погоджений сторонами у розписці строк (до 09.03.2017 року) не звільнив квартиру та через свої сімейні обставини, наявністю в нього невиконаних боргових зобов`язань, відмовився передати квартиру ОСОБА_3 . В подальшому ОСОБА_4 почав уникати зустрічей та відповідей на телефонні дзвінки. Інформації про стан зняття арешту з нерухомого майна не надавав, а в наступному висунув вимогу здійснити наступний авансовий платіж у розмірі 4 000 доларів США. Оскільки, ОСОБА_4 почав маніпулювати передачею квартири з метою подальшого отримання грошей, а наміру передати у користування відповідачеві квартиру не проявляв, у довірительки виникли сумніви щодо його намірів укласти Основний договір купівлі-продажу та зняти арешт з квартири. Тому вона звернулася до ОСОБА_4 з вимогою про повернення сплачених нею коштів, проте останній відповів відмовою. Пунктом 4.5. Попереднього договору купівлі-продажу квартири передбачено, що у разі відмови покупця від виконання зобов`язань за договором, продавець має право повернути фактично отримані гроші в 30-денний термін, стягнувши з покупця штрафні санкції у розмірі 10 % від суми отриманих коштів на момент розірвання договору. 19 вересня 2017 року рекомендованим листом ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_4 письмову вимогу з`явитися до нотаріуса для підписання договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року, та на виконання п.4.5 договору повернути всю суму фактично отриманих ним грошових коштів. Однак, ОСОБА_4 залишив вимогу без задоволення, чим порушив передбачене договором та законом право на повернення сплаченого нею авансового платежу. Таким чином, в зв`язку із наявним арештом квартири та недобросовісною поведінкою ОСОБА_4 , придбання квартири втратило для ОСОБА_3 інтерес, а тому вона скористалася умовами договору та своїм законним правом на розірвання Попереднього договору та повернення сплаченого нею авансу. За недобросовісної поведінки ОСОБА_4 , позовні вимоги щодо матеріальної і моральної шкоди є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Зокрема, є безпідставними вимоги позивачів щодо стягнення на їх користь матеріальних збитків у розмірі 56 254,31 грн., які складаються із витрат на нотаріальне посвідчення договору, організацію передачі кватири ОСОБА_3 , витрат на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн. та 9000 грн., сплаченого судового збору у розмірі 1338,51 грн. За умовами п. 4.10. Попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року витрати на нотаріальне посвідчення цього договору здійснює продавець, тобто ОСОБА_4 , який за спільною домовленістю сам добровільно взяв на себе таке зобов`язання. Витрати позивачів на переїзд до іншого житла в зв`язку із продажем квартири є їх особисте волевиявлення та не можуть покладатися на відповідача, а враховуючи те, що ОСОБА_4 не було передано квартиру в користування ОСОБА_3 внаслідок незвільнення її, вимоги про стягнення таких витрат є взагалі безпідставними, оскільки, фактично квартира в обумовлений строк не звільнялась. Витрати ОСОБА_4 на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн. та 9 000 грн. під час розгляду Ірпінським міським судом справи № 367/7857/17 та перегляду його рішення Апеляційним судом Київської області за загальними правилами про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до ст.ст. 133-137 ЦПК України не заявлялися до ухвалення рішення у справі, а тому не можуть бути предметом судового розгляду в позовному провадженні.

Постановою Апеляційного суду Київською області від 22 серпня 2018 року стягнуто із ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 267,66 грн., вказане рішення набрало законної сили і є обов`язковим до виконання. Сплата ним судового збору належить до витрат апелянта, пов`язаними із судовим розглядом його апеляційної скарги. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 269 120грн. позивачі посилаються на положення ст. 1166 ЦК України та ст. 1167 ЦК України, якою передбачено підстави для її відшкодування лише за наявності вини особи, яка її завдала. Варто зазначити, що до договірних зобов`язань не підлягають застосування положення ст. ст. 1166-1167 ЦК України, відповідальність за якими настає у разі порушення деліктних (недоговірних) зобов`язань. Зважаючи на відсутність вини ОСОБА_3 , є також відсутнім причинний зв`язок між протиправністю її дій та труднощами у житті позивачів, що мали б наслідком завдання їм матеріальної та моральної шкоди. Таким чином вимоги позивачів про стягнення моральної шкоди у розмірі 269 120 грн. 00 коп. є безпідставними та недоведеними. Просить суд відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивачів солідарно на користь відповідача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 24 270 грн.

Позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, їх представник адвокат Українцева К.М. через канцелярію суду подала заяву в якій зазначила, що просить розглянути справу без її участі за наявними в матеріалах справи документам.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, її представник адвокат Лантух Я.В. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та її представника. Просив відмовити в задоволенні позову та вирішити питання щодо стягнення судових витрат, а саме: понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України, закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 (продавцем) та ОСОБА_3 , (покупцем) 09 вересня 2017 року був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Кінащук В.С., за реєстровим № 1623, відповідно до умов якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язуються в майбутньому, в строк не пізніше 09 березня 2018 року, укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (Основний договір) квартири за номером АДРЕСА_1 на умовах, визначений цим договором.

Згідно п. 1.2. договору квартира належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 53905808, виданого 24.02.2016 року Реєстраційною службою Ірпінського міського управління юстиції Київської області.

Згідно п.1.4. загальна сума Основного договору не повинна перевищувати суми у гривнях, що становитиме еквівалент 31622,39 доларів США за середнім міжбанківським курсом продажу готівкового долара на день укладення основного договору.

Згідно п.1.5. договору витрати пов`язані з нотаріальним посвідченням Основного договору сторони сплачують в рівних частинах.

Згідно положень п. 2.1. договору в підтвердження наміру придбати Об`єкт та з метою забезпечення оформлення договору купівлі-продажу (Основного договору). Покупець передав, а Продавець прийняв до підписання цього договору грошові кошти у сумі 57959 (п`ятдесят сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 93 коп., що є еквівалентом 2222 (дві тисячі двісті двадцять два) долари США 39 центів за середнім міжбанківським курсом продажу готівкового долара США (26,08 грн. за 1 долар США) на день укладення цього договору.

Згідно положень п. 2.2. договору до 09 жовтня 2017 року покупець зобов`язується сплатити продавцю суму у гривнях, еквівалентну 4000 (чотири тисячі) доларів США.

В попередньому договорі купівлі-продажу квартири передбачено обов`язки сторін, зокрема п. 3.1.1. Продавець зобов`язується зняти арешт, накладений на все його нерухоме майно до дня укладення основного договору; п.3.1.2. Підготувати за свій рахунок та в строк до укладання основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу; п. 3.2.1. Покупець зобов`язується прийти в зазначений день та час для укладання основного договору.

Згідно п. 4.10 договору витрати, пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору сплачує продавець.

П. 4.4. та п. 4.5. договору встановлено наступне у разі не укладання основного договору з вини продавця, продавець повертає усі фактично отримані гроші від покупця, за вимогою про примушення укласти основний договір на умовах, визначених цим договором. Продавець в такому разі сплачує штраф у розмірі 10% від суми коштів, що підлягають поверненню. У разі, якщо покупець ухиляється від виконання зобов`язань за цим договором (тобто ухиляється від укладання основного договору), продавець має право звернутися до суду з вимогою про примушення укладання основного договору, на умовах визначених цим договором, або повернути фактично отримані гроші в 30-ти денний термін, стягнувши при цьому з покупця штрафні санкції у розмірі 10% від суми отриманих коштів на момент розірвання цього договору.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення авансових платежів задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 107 064грн. 02коп. авансових платежів. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1070грн 64 коп.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 травня 2018 року скасовано. Ухвалено по справі нове судове рішення. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення авансових платежів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми авансових платежів у розмірі 5 220 грн. та 48 240 грн., що еквівалентно 1800 доларів США, а всього 53 460 (п`ятдесят три тисячі чотириста шістдесят) грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 267 (двісті шістдесят сім) грн. 66 коп. судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

За правилами ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, тобто ці правила не застосовуються до обставин, встановлених у справі про адміністративні правопорушення.

Зі змісту постанови Апеляційного суду Київської області від 22 серпня 2018 року по цивільній справі № 367/7857/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення авансових платежів вбачається, що на розгляді суду перебувала цивільна справа предметом позовних вимог якої був попередній договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а саме: вирішувалось питання щодо повернення авансового платежу за договором у розмірі 5220грн. (5800-10%) та 48240грн., що є еквівалентом 1800доларів США (2000доларів США 10%), а всього 53 460грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач, маючи намір придбати квартиру у м. Ірпені, 06 вересня 2017 року домовилась із ОСОБА_4 про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , власником якої є відповідач по справі. На підтвердження дійсних намірів сторін 06 вересня 2017 року ОСОБА_3 передала відповідачеві аванс у розмірі 2000 доларів США в рахунок оплати частини вартості квартири та 5 8000 грн. вартості телевізора, що підтверджується розпискою про отримання вказаних коштів (а.с. 5) та не заперечується сторонами по справі. У розписці також вказано, що відповідач зобов`язується продати квартиру за ціною у 31 400 доларів США шляхом підписання договору купівлі-продажу квартири, а в строк до 09 вересня 2017 року звільнити її від власних речей та передати для проживання позивачеві. Судом також встановлено, що 09 вересня 2017 року сторони з`явилися до приватного нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу квартири, однак договір укладений не був, оскільки з`ясувалося, що на все належне ОСОБА_4 нерухоме майно було накладено арешт. Враховуючи ці обставини, сторони уклали попередній договір купівлі-продажу квартири, за яким ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зобов`язалися в майбутньому, у строк не пізніше 09 березня 2018 року укласти та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у вказаний у попередньому договорі строк сторони не уклали основний договір купівлі-продажу квартири. З матеріалів справи вбачається, що 19 вересня 2017 року ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_4 письмову вимогу з`явитися до приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Кінащук В.С. для підписання договору про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року, та на виконання п. 4.5. цього ж договору, повернути всю суму фактично отриманих ним грошових коштів, стягнувши при цьому штрафні санкції у розмірі 10 % від отриманої суми. Дане питання виникло, оскільки ОСОБА_3 не бажає купувати квартиру відповідача у зв`язку із наявністю обтяжень, про якій їй було не відомо під час попередньої домовленості про купівлю квартири, а отриманий 06 вересня 2017 року відповідачем авансовий платіж в розмірі 2000 доларів США, 5800 грн. набутий відповідачем безпідставно. Судом апеляційної інстанції зроблено висновок, що вони підлягають поверненню позивачу за виключенням штрафу у розмірі 10% відповідно до умов п 4.5 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року.

Враховуючи обставини справи, характер правовідносин між сторонами Попереднім договором купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2017 року, саме ОСОБА_4 зобов`язаний повернути ОСОБА_3 суму авансових платежі у розмірі 53 460 гри. за цим договором, що спростовує доводи позивачів про недотримання відповідачем його умов, а від так і вимоги про відшкодування будь якої шкоди .

Позивачами не надано суду жодного належного та допустимого доказу вини відповідача в ухиленні від укладання основного договору, відсутності наміру придбати квартиру згідно передбачених умов в зазначеному вище попередньому договорі.

Крім того, суд звертає увагу на те, що квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 згідно договору дарування від 30.05.2018 року, що вбачається, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.10.2019 № 183752308.

Тим самим, позивач ОСОБА_4 після реалізації свого права власності на квартиру АДРЕСА_2 , (що була предметом попереднього договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2017 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ) в червні 2019 року звертається із позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням зобов`язань за попереднім договором з підстав саме ОСОБА_3 невиконання умов зазначеного вище попереднього договору та необґрунтованого ухилення її від укладення основного договору.

Тим самим суд приходить до висновку, ухилення ОСОБА_7 від виконання своїх договірних зобов`язань не мало місця, оскільки сплачуючи аванс вона мала намір придбати квартиру АДРЕСА_1 , однак в зв`язку із істотною зміною обставин щодо арешту квартири та відмовою ОСОБА_4 від фактичної передачі квартири в її розпорядження, ОСОБА_3 скористалася умовами договору та правом на повернення сплаченого нею авансу.

Суд зауважує і на те, що позивачі не спростовують той факт, що наявний арешт був основною причиною неможливості укладення основного договору купівлі-квартири.

В зв`язку із зазначеним, не заслуговують на увагу твердження позивачів про понесені ними збитки в зв`язку із підготовкою квартири для продажу, оскільки, саме ОСОБА_4 не було забезпечено можливість її продажу у погоджений сторонами строк.

Щодо вимоги позивачів стягнення витрат здійснених на організацію нотаріального посвідчення договору та фактичної передачі квартири відповідачці, згідно умов п.4.10 Попереднього договору витрати пов`язані з нотаріальним посвідченням цього договору сплачує продавець - ОСОБА_4 , таким чином, ОСОБА_4 за спільною домовленістю сторін сам добровільно взяв на себе таке зобов`язання, а від так такі вимоги позивачів є неправомірними.

Витрати позивачів на переїзд до іншого житла в зв`язку із продажем квартири є особисте волевиявлення та не можуть покладатися на відповідача, а враховуючи те, що ОСОБА_4 не було передано квартиру в користування ОСОБА_3 внаслідок не звільнення її, вимоги про стягнення таких витрат є взагалі безпідставними, оскільки фактично квартира в обумовлений строк не звільнялась.

Щодо витрат ОСОБА_4 на правничу допомогу у розмірі 21 000 грн. та 9 000 грн. час розгляду Ірпінським міським судом справи № 367/7857/17 та перегляду його рішення Апеляційним судом Київської області за загальними правилами про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до статтей 133-137 ЦПК України не заявлялися до ухвалення рішення у справі, а тому не можуть бути предметом судового розгляду в даному позовному провадженні.

Щодо вимог позивачів про стягнення моральної шкоди у розмірі 269120,00грн. Позивачі обґрунтовують дану вимогу посилаючись на положення статті 1166 ЦК України та статті 1167ЦК України, якою передбачено підставі для її відшкодування лише за наявності вини особи, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Судова практика щодо стягнення (відшкодування) моральної шкоди в цивільних, господарських спорах у галузі адміністративного судочинства фундаментально побудовано на постанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 (з урахуванням унесених змін 2009 року), однак під час розгляду кожної конкретної справи рішення ґрунтується на різних правозастосовних висновках, оскільки залежить від сукупності обставин і наявних у справі доказів.

Вимагаючи відшкодування моральної шкоди, позивачі визначають її розмір, виходячи з особистих міркувань з прив`язкою до прожиткового мінімуму, що не належного законодавчого обґрунтування і методики розрахунку, а тому наведеними розрахунок моральної шкоди є надуманим. При цьому позивачі не зазначають в чому проявилися їх моральні чи фізичні страждання або інші негативні явища, які, на їх думку, були завдані діями відповідача.

Так, позивачами не надано суду жодних належних за допустимих доказів підтвердження завданої їм моральної шкоди, зокрема у вигляді моральних психологічних страждань, а також доказів тих обставин, в чому полягають зміни звичного способу життя, і в чому саме полягає винність дій відповідача у завданні такої шкоди.

Крім того, суд звертає увагу, нате, що договірними зобов`язаннями що виникли між сторонами не передбачено відшкодування моральної шкоди.

Зважаючи на відсутність вини ОСОБА_3 , є також відсутнім причинний зв`язок між протиправністю її дій на труднощі у житті позивачів, що могли б бути наслідком завдання їм моральної шкоди.

Таким чином вимоги позивачів про стягнення із ОСОБА_3 моральної шкоди у розмірі 269 120 гри. 00 коп. є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Тому вимоги позивачів щодо стягнення судових витрат по справі, судового збору в розмірі 3307,74грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5400,00грн. покладаються на позивача.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/92/15/15-ц визначено, що пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар/аванс є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Тому вимоги позивачів щодо стягнення судових витрат по справі, судового збору в розмірі 3307,74грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5400,00грн. покладаються на позивача.

Судом встановлено, що 26 вересня 2019 року між ОСОБА_3 та адвокатом Лантухом Ярославом Васильовичем було укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого адвокатські послуги, що надаються адвокатом за цим договором, включають в себе, зокрема консультаційні та юридичні послуги клієнту щодо представництва та захисту інтересів останнього у Ірпінському міському суді Київської області у справі № 367/4957/19 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням зобов`язань за попереднім договором представництво інтересів клієнта з усіма правами, які надано цивільно-процесуальним законом позивачу, відповідачу. Згідно п. 4.2. договору за правову допомогу, передбачену в п. 1.2. договору клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвоката при наданні правової (правничої) допомоги сторони визначили з врахуванням необхідного адвокату часу для виконання доручення, а саме: розміру гонорару за підготовку відзиву чи будь-яких додаткових пояснень на позовну заяву, за участь в судових засіданнях по справі в розмірі 24270грн., з яких 15000грн клієнт сплачує при підписанні цього договору, а решту 9270грн. протягом одного місяця на картковий рахунок адвоката. Згідно п. 4.3. договору за результатами надання юридичної (правової) допомоги складається акт.

Жодних підтверджуючих документів, а саме: детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, розрахунку, квитанцій оплати згідно укладеного договору та передбаченого договором акту виконаних робіт суду не надано.

Відповідач ставить вимогу стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 24270,00грн. В матеріалах справи крім договору про надання правової (правничої допомоги від 26.09.2019року міститься лише: ордер КС № 481003 від 26.09.2019 та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ВН № 000085.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що вимога відповідача щодо стягнення витрат, пов`язаних з розглядом справи на суму 24270грн. не підлягає задоволенню в повному обсязі, як така, що необґрунтована та безпідставна.

Частиною 1, пунктом 2 частини 2 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача.

Керуючись ст. 16, 23, 525, 623, 625, 635, 651, 652, 166,1667 ЦК України, с, ст. 12, 81, 83, 89, 247, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням зобов`язань за попереднім договором - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст судового рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Суддя: Н.Ф. Карабаза