Справа № 309/5111/22
Провадження № 2/309/966/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Піцура Я.Я.,

секретар судового засідання Росоха Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 подав до суду позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить усунути ОСОБА_1 перешкоди у праві користування квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою, що розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що 21.10.2015 між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала в борг 12 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 21.10.2018. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним договором позики, 22.10.2015 між ним та відповідачами укладено договір іпотеки, на підставі якого у іпотеку передано нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Через неналежне виконання умов договору іпотекодержатель у позасудовому порядку здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього. Право власності на передане майно зареєстровано за позивачем у державному реєстрі речових прав. Відповідачі продовжують протиправно використовувати приміщення для проживання, реєстрація відповідачів у квартирі позивача унеможливлює розпорядження таким майном. Позивач намагався у досудовому порядку врегулювати даний спір та надсилав на адресу відповідачів вимоги про добровільне зняття з реєстраційного обліку, однак відмовляються від отримання листів. Посилаючись на приписи 316, 317, 319, 321, 328, 386, 391 ЦК України, просить позов задовольнити.

Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, подавши клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового розгляду.

Відтак суд вважає, за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи.

Суд, перевіривши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору позики від 21.10.2015 ОСОБА_2 отримала в ОСОБА_1 в борг 12 000 доларів США, які зобов`язалася повернути до 21.10.2018 (а.с.3).

Згідно з договором іпотеки, укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (іпотекодавці) 22.10.2015 та зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за №284, цей договір іпотеки забезпечує виконання зобов`язань ОСОБА_2 , що випливають з договору позики від 21.10.2015. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира що розташована за адресою АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 , виданого Хустською міською радою 19.04.2011 на підставі рішення виконкому Хустської міської ради №185 від 13.04.2011 та зареєстрованого Хустським ДПТІ 19.04.2011 (а.с.4-7).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.04.2019, право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 29.03.2019 року, підставою для виникнення права власності указано договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 22.10.2015 (а.с.8).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 05.09.2022 відповідачі фактично проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9).

Позивач оформив та скерував 15.08.2022 на ім`я відповідачів вимогу знятися з реєстраційного обліку (а.с.10).

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку належністю позивачу на праві власності квартири та наявності в цій квартирі зареєстрованого місця проживання у відповідачів, у зв`язку з чим, на думку позивача, йому чиняться перешкоди у користуванні та володінні його майном.

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР), Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про іпотеку» (далі Закон № 898-IV).

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини 1, 2 статті 319 ЦК України).

У частині 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до положень стаття 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з приписами частин 4 та 5 статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій..

Статтею 109 ЖК УРСР визначено порядок виселення із займаного жилого приміщення.

Так, нормами частини 1 та 2 статті 109 ЖК УРСР, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Відповідно до приписів статті 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з положеннями частини 1 та 2 статті 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приписами частини 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з вимогами частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказала, що вважає правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, законним та обґрунтованим, цей висновок враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

У постанові від 05 червня 2019 року у справі №643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що до правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та положення статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, всяке позбавлення права на житло є втручанням в право особи і без дослідження пропорційності і з`ясування балансу інтересів неможливо вирішити спір.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі №310/2950/18 дійшла висновків, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР з урахуванням глави 26 ЦК України та положень статті 379 ЦК України свідчить, що виселення без надання іншого жилого приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це жиле приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі якщо предмет іпотеки набувався іпотекодавцем не за рахунок отриманих кредитних коштів, то виселення з вказаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення не допускається.

У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 зроблено висновки про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону України «Про іпотеку», так і стаття 109 ЖК УРСР у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20) дійшов висновку, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (23.02.2006 № 3477-IV), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі ЄСПЛ).

Так, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», заяви № 7151/75 та № 7152/75, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18 лютого 1999 року).

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що квартира за адресою АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності відповідачам та 22.10.2015 була передана у іпотеку позивачу в забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_5 за договором позики від 21.1.2015.

Дана квартира є зареєстрованим місцем проживання відповідачів.

ОСОБА_2 належним чином взяті на себе зобов`язання з договору не виконала, тому у позасудовому порядку здійснив звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього, яке було зареєстровано за ним.

Сторона позивача, аргументуючи обґрунтованість поданого позову, покликається на наявність перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном.

Водночас, суд звертає увагу на те, що зазначена квартира, яка була предметом іпотечного договору, належала відповідачам на праві приватної власності ще до укладення договору позики та договору іпотеки на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно №1985, виданого Хустською міською радою 19.04.2011.

Таким чином, суд доходить висновку, що спірна квартира була придбана відповідачами не за позичені кошти. Сама позика була надана йому в іноземній валюті, повернення якої забезпечувалося переданою в іпотеку квартирою.

Суд зауважує, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд звертає увагу на відсутність (ненадання сторонами) будь-яких доказів на підтвердження наявності у відповідачів іншого житла.

Суд зазначає, що частина 2 статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Оскільки право власності на іпотечне майно зареєстроване за відповідачами до укладення кредитного договору, тобто квартира придбана не за позичені кошти, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення.

Суд звертає увагу на те, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття права власності на нього позивач був обізнаний про наявність обтяжень житла, яке належало на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зокрема і про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані та проживають у жилому приміщенні, тобто мав можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням кредитних зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Частина 2 статті 109 ЖК УРСР на час подання вказаної заяви та реєстрації права власності на квартиру містила заборону виселення осіб без надання іншого жилого приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих у позику.

Отже, новий власник спірної квартири мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірним житлом і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Суд погоджується з аргументами сторони позивача у тій частині, що наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем квартирі, обмежує право останнього на користування майном. Однак зауважує, що право власності позивача лише певним чином обмежене законним правом проживання відповідачів, а відтак позбавлення права відповідачів на житло, з урахуванням відсутності у них іншого житла, не є пропорційним втручанням та не свідчить про легітимність мети позову.

Наслідком втрати відповідачами права користування жилим приміщенням є фактично позбавленням їх права на житло, тобто виселення, і без надання їм іншого жилого приміщення виселення відповідачів не буде відповідати критеріям необхідності в демократичному суспільстві та легітимності мети перед перевагами власника нерухомого майна, який повинен був знати про ризики придбання такого майна.

Таким чином, з огляду на викладені обставини, суд доходить переконання про необґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, із урахуванням гарантій, передбачених частиною 2 статті 109 ЖК УРСР, за відсутності відомостей про інше постійне жиле приміщення, яке підлягає наданню відповідачам у зв`язку з визнанням їх такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням і як наслідок виселення, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

На підставі статей 317, 319, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України, статей 9, 109, 150 Житлового кодексу України, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та керуючись статтями 10, 12, 19, 76, 77, 81, 89, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити повністю у задоволенні позову позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 16 січня 2023 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.