Номер провадження: 22-ц/813/4439/23
Справа № 504/2088/21
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Кутурланова О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кутурланової О.В.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Приходько Л.А.,

секретар судового засідання Виходець А.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Жекало Ігор Сергійович, на заочне рішення Комінтернівського районного суду Одеської області у складі судді Барвенко В.К. від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року адвокат Жекало І.С. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обгрунтування позову заявник вказує, що 15.08.2018 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, за яким він передав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 153 769,96 грн., що за курсом НБУ на день укладення позики еквівалентно 5600 доларам США, із строком повернення до 15.11.2018 року.

16.08.2019 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору позики, якою внесені зміни до п.1.5.6.1 основного договору позики, за змістом якої позичальник отримав у позику у національній валюті 153 195,98 грн., що еквівалентно 6050 доларам США та визначено строк повернення позики до 15.11.2019 року.

Крім того, 16.08.2019 року на підтвердження отримання грошових коштів від позикодавця ОСОБА_2 склав розписку.

Посилаючись на те, що у вказаний в договорі термін позичальник грошові кошти не повернув, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача:

- основну суму позики в розмірі 83 357,78 грн., що станом на день подання позову еквівалентно 3077 доларам США,

- три відсотки річних в розмірі 3918,96 грн.,

- інфляційні збитки в розмірі 8344,11 грн,

- неустойку в розмірі 477 640,08 грн.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3077 доларів США основної суми боргу за договором позики від 15.08.2018 року, три відсотки річних у розмірі 144,66 доларів США, а всього стягнуто 3221,66 доларів США.

У задоволенні позовних вимог в частинах стягнення інфляційних збитків та пені (неустойки) відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Вирішено питання розподілу витрат на сплату судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Жекало І.С., подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне встановлення судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання боргового зобов`язання, просив заочне рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 неустойку за договором позики від 15.08.2018 року у розмірі 477 640,08 грн.

Відзив на апеляційну скаргу відповідно до вимог ст.360 ЦПК України до суду апеляційної інстанції не надходив.

Оскільки заочне рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 листопада.2022 року оскаржується в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення з відповідача неустойки за неналежне виконання зобов`язання, апеляційний суд переглядає справу в межах оскаржуваної частини рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позов в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язання задоволенню не підлягає, оскільки за умовами договору позики з додатковою угодою передбачено зобов`язання позичальника повернути позикодавцю борг до 15 листопада 2019 року, при цьому пеня нарахована позивачем після настання строку повернення позики, тобто станом на 10.06.2021 року, тому підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача пені немає, оскільки в спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Так, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15.08.2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики №15/08/18-2, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 153 769,96 грн., що за курсом НБУ на день укладення позики еквівалентно 5600 доларам США, із строком повернення до 15.11.2018 року (а.с.6-7).

Відповідно до п.10 договору в разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов?язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

За несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник сплачує Позикодавцю неустойку у розмірі 1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості.

16.08.2019 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду до договору позики №15/08/18-2, якою внесені зміни до п.1.5.6.1 основного договору позики, за змістом якої сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню у строки та в порядку передбаченому цим договором буде відповідати еквіваленту 6050 доларів США за курсом їх продажу НБУ на дату здійснення платежу, передбачено графік повернення отриманих коштів із кінцевим строком поверненням не пізніше, ніж через три місяці з моменту укладення даного договору, тобто до 15.11.2019 року (а.с.8).

У додатковій угоді також вказано про збільшення строку повернення позики до 15.11.2019 року.

Окрім того, на підтвердження отримання грошових коштів від позикодавця, позичальник надала розписку про отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути (а.с.9).

При цьому, судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач частково повернув суму позики у розмірі 2973 доларів США, тому залишок заборгованості за договором позики становить 3077 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і може звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

У ч.1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 549, ч.3 ст. 551 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, розмір може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».

З матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача пеню за невиконання умов договору позики (1% за кожний календарний день існування простроченої заборгованості від суми заборгованості). При цьому умовами договору позики та додаткової угоди до вказаного договору визначено терміни часткового повернення позики, а саме повернення коштів в розмірі:

- 8 865,57 грн, що еквівалентно 350 доларів США до 15.09.2019 року включно;

- 8 865,57 грн, що еквівалентно 350 доларів США до 15.10.2019 року включно;

-135 470,83 грн, що еквівалентно 5350 доларів США до 15.11.2019 року включно.

Відповідно до розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, наданого позивачем, пеня нарахована з 16.11.2019 року, тобто після спливу строку договору (а.с.14).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за невиконання умов договору позики № 15/08/18-2 від 15.08.2018 року та додаткової угоди до нього від 16.08.2019 року, що нарахована позивачем після 15.11.2019 року, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання та які стягнуто рішенням суду першої інстанції на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що звертаючись до суду позивач мав на меті стягнення з відповідача неустойки за несвоєчасне повернення позики, тобто за прострочення виконання боргового зобов`язання у визначений сторонами строк, тобто до 15.11.2019 року (у розмірі 1% за кожний календарний день простроченої заборгованості від суми заборгованості) спростовуються матеріалами справи, зокрема наданим позивачем розрахунком пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, в яких пеня нарахована поза межами строку дії договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи, що відповідно до положень ст.367 ЦПК України суд апеляційної перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, висновки суду відповідають вимогам матеріального й процесуального права, передбачених законом підстав для його скасування в оскаржуваній частині при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Жекало Ігор Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 07 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 10.05.2023 року.

Головуючий О.В. Кутурланова

Судді: В.О. Бездрабко

Л.А. Приходько