КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 754/14389/20

Апеляційне провадження 22-ц/824/657/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Немировської О.В., Ящук Т.І.

при секретарі: Кролівець О.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представницю ОСОБА_3 , на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року, ухвалені під головуванням судді Галась І.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна,

в с т а н о в и в :

у листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила суд встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю без укладання шлюбу на період з 01.01.2004 до 01.05.2019; визнати право спільної сумісної власності подружжя на квартиру по АДРЕСА_1 та автомобіль «TOYOTA COROLLA», д.н.з. « НОМЕР_1 ». Визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири та стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у сумі 167 500 грн.

Наділі позивачка змінила позовні вимоги в частині поділу квартири та посилаючись на те, що 19.02.2021 відповідач відчужив спірну квартиру за договором дарування ОСОБА_5 просила стягнути компенсацію вартості 1/2 частини спірної квартири у сумі 350 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що з 2001 року сторони проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка та вважали реєстрацію шлюбу у органах РАЦС не потрібною. Вони не перебували в будь-якому іншому шлюбі, спільно проживали в одному житловому приміщенні, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та мали взаємні права та обов`язки подружжя.

За роки спільного життя назбиралась велика кількість фотографій, що підтверджують їх проживання однією сім`єю. Вона має сина від першого шлюбу, ОСОБА_6 , якому на час спільного проживання з відповідачем було 15 років. Відповідач ставився до ОСОБА_7 як до сина та вони разом виховували його. Коли син почав жити з дівчиною вони спільно вирішили, що у придбаній квартирі у АДРЕСА_2 будуть жити діти, а вони залишаться і надалі проживати у її квартирі за адресою АДРЕСА_3 . Для придбання двокімнатної квартири було вирішено продати сімейний автомобіль, яким на той час користувався ОСОБА_6 .

Сторони виставили на продаж однокімнатну квартиру по АДРЕСА_2 , яку у 2016 році придбали на ім`я ОСОБА_2 , а також він взяв у борг кошти у знайомого, з умовою повернення одразу після продажу квартири (і повернув за час спільного проживання), та використав 7 900 доларів США, отриманих з продажу автомобіля «Honda Accord».

05.04.2017 відповідач придбав спірну двокімнатну квартиру по АДРЕСА_4 за ціною 612 500 грн, в якій вони мешкали до кінця травня 2019 року.

У 2017 році ОСОБА_2 за їх спільні сумісні кошти придбав автомобіль «TOYOTA COROLLA», д.н.з. НОМЕР_1 за ціною 335 000 грн.

У травні 2019 року з`ясувалось, що відповідач їй зраджує, а десь через місяць їх шлюбні відносини припинилися, а їй довелося повернутися до квартири, у якій залишився проживати її син.

08.08.2020 відповідач продав автомобіль «TOYOTA COROLLA», д.н.з. НОМЕР_1 , вказавши значно занижену ціну 45 000 грн.

Вважає, що квартира АДРЕСА_4 та автомобіль «TOYOTA COROLLA», д.н.з. НОМЕР_1 є спільною сумісно власністю та підлягає поділу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.01.2022 позов залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2022 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12 500 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову та скасувати додаткове рішення суду та відмовити у стягненні витрат на правову допомогу. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Крім того, просить стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу та сплачений судовий збір. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що нею надані докази на підтвердження обставин, що вона з відповідачем протягом майже 20 років проживали однією сім`єю. Суд не лише не надав оцінку наданим нею доказав, в навіть не відобразив їх існування. Крім того, відповідач визнав більшість вагомих обставин щодо їх спільного проживання, а тому вона не повинна доводити їх іншими доказами. Судом не враховані покази свідків, які підтвердили наявність сімейних відносин між сторонами, та вказали, що були впевнені що вони є подружжям. Суд також не зазначив, чому він дійшов висновку про те, що сторони проживаючи в одній квартирі не мали будь - яких взаємних прав та обов`язків. Стягуючи додатковим рішенням 12 500 грн витрат на професійну правничу допомогу суд не врахував, що вона не отримувала доказів, які підтверджують такі витрати відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначає, що апелянт помилково вважає, що під час судового розгляду було встановлено обставину, як спільне проживання сторін протягом 20 років. Зазначає, що сторони проживали в належній кожному частці квартири та в подальшому він продав свою частку позивачці, що підтверджується договором та посвідчує виключно договірні відносини. Характер та суть договорів та заяви, показують в повній мірі діловий характер відносин між сторонами та існування різних бюджетів. Судом вірно не взято до уваги долучені фотографії, оскільки лише у сукупності з іншими доказами спільного проживання, спільного побуту, наявність взаємних прав та обов`язків подружжя вони можуть бути враховані як доказ. Вважає, що під час розгляду справи, жодним доказом не доведено участь позивачки у придбанні спірного майна, не підтверджено отримання будь - якого виду доходів, які б могли бути вкладом у придбання майна. Посилання про необізнаність щодо доказів, якими підтверджується понесення судових витрат вважає безпідставними, оскільки представником відповідача при зверненні до суду із даною заявою було направлено копію такої заяви разом із додатками позивачці на адресу, вказану нею в позовній заяві. Даний конверт повернуто відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

У судовому засіданні представниця позивачки ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_8 подав клопотання про розгляд справи без участі відповідача та його представника.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представниці позивачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Залишаючи без задоволення позову заяву суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Позивачка стверджує, що вони з відповідачем з 2001 року по 01.05.2019 проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 2 та 4 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 16.12.2015, від 07.12.2016, від 12.10.2016, від 25.11.2015, від 05.04.2017 належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідач не заперечував факту проживання з позивачкою у одному житловому приміщенні, спільне проведення дозвілля тощо, проте заперечував наявність спільного бюджету та придбання майна у спільну сумісну власність чи за спільні кошти з позивачкою.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 26.11.2001 ОСОБА_9 , що діяв в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_6 придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_5 .

Відповідно до договору купівлі - продажу від 13.11.2002 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_6 у наступних частках: ОСОБА_6 - 1/2 частину, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/4 частині квартири.

19.12.2018 за договором купівлі - продажу ОСОБА_2 продав свою частку у вищезазначеній квартирі ОСОБА_1 .

У п. 11 договору купівлі - продажу 1/4 частки квартири АДРЕСА_6 зазначено, що ОСОБА_1 стверджує, що не перебуває в зареєстрованому шлюбі чи фактичних шлюбних відносинах, і грошові кошти, за які вона купує частку квартири є її особистою приватною власністю.

У день укладення договору 19.12.2018 ОСОБА_1 написала розписку, яка була посвідчена нотаріально, в якій зазначила, що не має будь - яких майнових та інших претензій до ОСОБА_2 .

29.02.2016 ОСОБА_2 за договором купівлі - продажу придбав квартиру АДРЕСА_7 . У п. 8 договору зазначено, що покупець стверджує, що у шлюбі не перебуває, та грошові кошти, за які купується квартира є його особистою приватною власністю.

25.07.2017 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_7 . У п. 11 договору зазначено, що відчужувана квартира, що належить ОСОБА_2 є його особистою приватною власністю.

Вищезазначені договори купівлі - продажу спростовують доводи позивачки про те, що квартира АДРЕСА_7 придбана за спільні сумісні кошти. Також не відповідають встановленим обставинам справи твердження, викладені у позовній заяві про те, що після придбання квартири АДРЕСА_7 вони з відповідачем продовжили проживати у квартирі позивачки по АДРЕСА_8 , оскільки зазначена квартира станом на 2016 рік належала на праві власності не лише позивачці, а і відповідачу (1/4 частина) та сину позивачки (1/2 частина).

Відповідно до договору купівлі - продажу від 05.04.2017 ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_4 , яка є предметом даного спору.

Позивачка у позовній заяві вказувала, що спірна квартира частково придбана за кошти від продажу квартири АДРЕСА_7 , частково від продажу автомобіля Honda Akkord, який належав на праві власності відповідачу, частково за кошти, отримані у борг.

Відповідно до довідки Головного сервісного центру МВС від 06.03.2020 у період з 2004 по 2020 роки на ім`я відповідача були зареєстровані наступні автомобілі: Nissan Primera, 1994 року випуску, Honda Akkord, 1999 року випуску, Honda Akkord, 2003 року випуску, Toyota Corolla, 2011 року випуску.

Відтак, за обставинами справи встановлено, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу майна, яке належало особисто відповідачу, а тому вона не може бути об`єктом спільної сумісної власності.

Доводи позивачки про те, що при купівлі спірної квартири також були витрачені кошти, взяті у борг, які повернуто сторонами спільно не підтверджені будь - якими доказами. Позивачкою не зазначено ні особу, у якої ці кошти взяті у борг, ні суму цих коштів, ні період, у який вони повернуті, ні доказів про те, що такі кошти взяті відповідачем у борг не для власних цілей, а для придбання спільного майна.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для віднесення спірної квартири до спільної сумісної власності сторін, оскільки позивачка не спростувала докази, які підтверджують, що спірна квартира придбана за кошти, отримані від продажу майна, яке належало особисто відповідачу.

Враховуючи, що відповідач мав у власності автомобілі, які продав, а потім купував інші автомобілі, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачка не довела, що джерелом походження коштів на придбання спірного автомобіля є спільні сумісні кошти чи сумісна праця, а не кошти, отримані від продажу автомобілів, які були особисто власністю відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував наявність доказів щодо спільного проживання сторін протягом 20 років, зокрема покази свідків, фотографії, а також визнання обставин спільного проживання відповідачем не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду.

Встановлення факту проживання сторін однією сім'єю необхідно для визнання спірної квартири та автомобіля спільним сумісним майном сторін.

Оскільки судом правильно встановлено, що майно, яке є предметом спору у даній справі, придбане за особисті кошти відповідача, підстави для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю відсутні.

Крім того, позивачка просила встановити факт проживання сторін однією сім'єю у період з 01.01.2004 по 01.05.2019, тоді як у п. 11 договору купівлі від 19.12.2018 зазначено, що ОСОБА_1 стверджує, що не перебуває у фактичних шлюбних відносинах.

Відповідач же визнаючи обставини спільного проживання, не визнав ту обставину, що сторони проживали як сім'я та що спірне майно придбано за спільні кошти, а навпаки стверджував, що це майно є його особистою приватною власністю.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не повинна була доводити обставини, викладені у позовній заяві, оскільки ці обставини визнані відповідачем суперечать запереченням самого відповідача.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Задовольняючи заяву відповідача про ухвалення додаткового рішення та стягуючи витрати на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12 500 грн представником відповідача надано договір про надання правничої допомоги № 8 від 15.02.2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 до цього договору, квитанцію № 0.0..1 від 30.03.2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 2 до договору, квитанцію № 0.0..1 від 29.04.2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 3 до договору, квитанцію № 0.0..1 від 07.10.2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 3 до договору, квитанцію № 0.0..1 від 26.11.2021, акт приймання-передачі наданих послуг № 4 до договору, квитанцію № 0.0..1 від 13.01.2022, та від позивачки не надходило клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

До заяви про ухвалення додаткового рішення також було долучено квитанцію та опис вкладень, якими підтверджується направлення такої заяви з додатками позивачці за адресою, вказаною у позовній заяві.

14.02.2022 представник позивачки ОСОБА_3 подала до суду заяву про направлення їй заяви відповідача про ухвалення додаткового рішення, що свідчить про обізнаність сторони позивача про наявність такої заяви.

Будь - якого обгрунтування про те, чому позивачка не отримала заяву з доданими документами, які направлені їй відповідачем ще 17.01.2022 в апеляційній скарзі не наведено. Якщо позивачка на власний розсуд не побажала отримати документи через поштове відділення, то вона мала право особисто чи через представника ознайомитися з матеріалами справи у суді, проте таких дій вчинено не було та будь - яких заперечень щодо розміру судових витрат, які заявлені відповідачем до стягнення не надано.

В апеляційній скарзі представниця позивачки просить зменшити витрати на правничу допомогу, проте не наводить будь - яких підстав для такого зменшення, не вказує у чому полягає їх недоведеність чи необґрунтованість.

Доводи апеляційної скарги про те, що оплата відповідачем витрат на правничу допомогу не підтверджена доказами спростовуються квитанціями про оплату таких витрат.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення суду також не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 12 січня 2022 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, викладених у ст. 369 ЦПК України.

Постанову складено 17.01.2023.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді О. В. Немировська

Т. І. Ящук