РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, -

встановив:

17 травня 2021 року представник позивача звернулася до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, у якому просила стягнути з відповідача на користь позивача недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 31250,00 грн. та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 вересня 2020 року близько 20-20 год. за адресою: м. Біла Церква, вул. Київське шосе, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та велосипеда Kingo Floor під керуванням ОСОБА_3 , який від отриманих травм загинув на місці.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» згідно договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/4693005.

Позивач як батько загиблого ОСОБА_3 19 жовтня 2020 року звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 62500,00 грн., з яких 60000,00 грн. моральна шкода (12 мінімальних заробітних плат станом на 28 вересня 2020 року) та 2500,00 грн. витрати на поховання.

19 лютого 2021 року відповідач частково виплатив позивачу страхове відшкодування в розмірі 31250,00 грн.

Листом від 10 березня 2021 року за вих. №1/к від 10 березня 2021 року ПрАТ СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» повідомила про те, що виплата страхового відшкодування була визначена шляхом поділу розміру завданої шкоди на 2, враховуючи вину велосипедиста ОСОБА_3 у порушенні п.10.1 ПДР України, які стали причиною ДТП.

Відмову відповідача у виплаті частини страхового відшкодування позивач вважає незаконною, оскільки постановою про закриття кримінального провадження від 30 листопада 2020 року не було встановлено умислу ОСОБА_3 на вчинення ДТП від 28 вересня 2020 року. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. А тому, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати в повному обсязі шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Крім того, велосипед не вважається джерелом підвищеної небезпеки. Отже, зіткнення автомобіля з велосипедом у даному випадку не може бути кваліфіковано як взаємодія кількох джерел підвищеної небезпеки і, як наслідок, розмір моральної шкоди та витрат на поховання не може розподілятися відповідно до кількості таких осіб.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 18.05.2021 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 24.05.2021 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов.

19 листопада 2021 року представник відповідача подав до суду відзив, у якому заперечив проти задоволення позову з наступних підстав. За результатами проведеного розслідування слідством встановлено, що ДТП, яка мала місце 28 вересня 2020 року приблизно о 20-20 год., внаслідок якої загинув велосипедист ОСОБА_3 , сталася внаслідок порушення останнім вимог пункту 10.1 ПДР України, тобто, саме дії велосипедиста ОСОБА_3 стали причиною настання ДТП.

Вважає, що відповідальних осіб за завдання шкоди ОСОБА_3 двоє: водій транспортного засобу ОСОБА_2 як особа, дії якої хоча і не спричинили ДТП, однак в силу того, що він є особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, він є відповідальним за завдання шкоди внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки без вини; велосипедист ОСОБА_3 , в діях, якого встановлено порушення ПДР України, вина та причинно-наслідковий зв`язок між діями та наслідками ДТП.

Вважає, що виплата страхового відшкодування була здійснена страховиком у повному обсязі у порядку та розмірі, передбаченому Законом.

02 грудня 2021 року представник позивача подала відповідь на відзив, у якій позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові.

13 грудня 2021 року представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, у яких заперечила проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З матеріалів справи судом встановлено, що 28 вересня 2020 року близько 20-20 год. за адресою: м. Біла Церква, вул. Київське шосе, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та велосипеда Kingo Floor під керуванням ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, про що 02 жовтня 2020 року Білоцерківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 , актовий запис №2105.

Згідно лікарського свідоцтва про смерть №587 від 01 жовтня 2020 року смерть ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 по вул. Київська, 1 в м. Біла Церква Київської області, у зв`язку з крововтратою та численними ушкодженнями кісток скелета та внутрішніх органів при травмуванні велосипедиста при зіткненні з легковим автомобілем.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП України в Київській області кримінальне провадження №0000966, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 вересня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні водія ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Орган досудового розслідування встановив, що 28 вересня 2020 року близько 20:20 год. водій ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 керуючи автомобілем «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Київське шосе, 1 зі сторони вул. Сухоярська в м. Біла Церква в напрямку автодороги М-05 допустив зіткнення з велосипедом марки «Kingo Floor» під керуванням ОСОБА_3 який переїжджав дорогу справа на ліво відносно руху автомобіля. В результаті ДТП велосипедист ОСОБА_3 від отриманих ушкоджень загинув на місці.

Відповідно до показань потерпілого ОСОБА_1 встановлено, що дійсно, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , приходився йому рідним сином. 29.09.2020 року від працівників поліції йому стало відомо, що син загинув в результаті ДТП.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №702-587 від 02.11.2020 року встановлено, що смерть ОСОБА_3 , 1974 р.н. настала від поєднання травми голови, тулуба, кінцівок з численними ушкодженнями кісток скелета та внутрішніх органів та крововтратою. Ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Достовірних судово-медичних даних, які б свідчили про переїзд тіла ОСОБА_3 колесами транспортного засобу немає. При судово-токсилогічному дослідженні в крові трупа знайдено 2,73% етилового спирту. Указана концентрація етилового спирту в крові, як правило, за життя, може відповідати сильному алкогольному сп`янінню.

Відповідно до висновку інженерно-технічної експертизи №СЕ-19/111-20/52213-ІТ від 09.11.2020 року встановлено, що при дослідженні рульового керування, елементів підвіски та гальмівної систем автомобіля «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 несправностей гальмівної системи, що могли б викликати погіршення або відмову в роботі системи робочого гальма перед ДТП, несправностей рульового керування, що могли б викликати погіршення або відмову в роботі рульового керування перед ДТП, та несправностей елементів підвіски, що могли б викликати зміну курсової стійкості транспортного засобу перед ДТП, не виявлено.

Відповідно до висновку інженерно-технічної експертизи №СЕ-19/111-20/52214-ІТ від 16.11.2020 року встановлено, що встановити експертним шляхом розташування відносно елементів проїзної частини, чи смуг руху, місця зіткнення автомобіля марки «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 , та велосипеда «Kingo Floor» не надається можливим, в зв`язку з відсутністю необхідного для цього комплексу слідової інформації.

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/111-57622-ІТ від 16.11.2020 року: в даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 - ОСОБА_2 , повинен був керуватися вимогами п. 12.1, 12.3 ПДР України; обрана водієм ОСОБА_2 швидкість руху автомобіля «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 80.0 км/ год, відповідала вимо8гам п. 12.2 ПДР України; в даній дорожній ситуації водій автомобіля «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 ОСОБА_2 з моменту виникнення небезпеки для його руху не мав технічної можливості уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_3 , шляхом застосування екстреного гальмування; в даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 ОСОБА_2 експертом, з технічної точки зору, невідповідностей вимогам п.п. 12.2, 12.3 ПДР України не вбачається; в даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, велосипедист ОСОБА_3 повинен був керуватися вимогами п. 10.1 ПДР України; в даній дорожній ситуації велосипедист ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 , шляхом виконання вимог п. 10.1 ПДР України; в даній дорожній ситуації в діях велосипедиста ОСОБА_3 експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам п. 10.1 ПДР України; причиною виникнення даної дорожньо-транспортної події, з технічної точки зору, є невідповідність дій велосипедиста ОСОБА_3 , вимогам п. 10.1 ПДР України.

Відповідно до пункту 10.1, ПДР України велосипедисти повинні виконувати вимоги цих Правил, що стосуються водіїв або пішоходів. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю (частина друга статті 1168 ЦК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до статті 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі (стаття 4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (у випадках, передбачених підпунктами «г» і «ґ» пункту 41.1 та підпунктом «в» пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Згідно з пунктом 32.1 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц вказано, що у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.

Станом на дату настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Hyundai Accent», днз НОМЕР_1 ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО4693005, що встановлюється перевіркою чинності внутрішнього ОСЦПВВТЗ на сайті МТСБУ.

ОСОБА_1 є батьком померлого ОСОБА_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 13 листопада 1993 року.

Позивач 19 жовтня 2020 року звернувся до відповідача із заявою про страхове відшкодування.

Відповідно до листа ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» від 10 березня 2021 року за вих. №1/к за наслідками розгляду заяви про страхове відшкодування ОСОБА_1 та інших документів, з урахуванням положень ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було визначено загальний розмір завданої шкоди 62500,00 грн. (60000,00 грн. моральна шкода та 2500,00 грн. витрати на поховання).

В той же час, згідно зі ст. 36 п. 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Отже, з урахуванням п. 36.2 ст. 36 та п. 36.3 ст. 36 Закону, ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування у розмірі 31250,00 грн. ОСОБА_1 , про що відповідним листом повідомлено про прийняте рішення.

Страхове відшкодування розраховано наступним чином:

5000,00 * 12 (згідно п. 27.3 ст. 27 Закону) + 2500,00 (згідно п. 27.4 ст. 27 Закону) = 62500,00/ 2 (згідно п. 36.3 Закону) = 31250,00 грн.

Згідно платіжного доручення №8879443 від 18 лютого 2021 року ПрАТ «СК «АРСЕНАЛ СТРАХУВАННЯ» сплатило позивачу страхову виплату у розмірі 31250,00 грн.

Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.

Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01 липня 2020 року у справі № 554/858/19.

Суд не встановив обставин, які свідчили б про те, що потерпілий ОСОБА_3 передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком.

Статтею 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» врегульовано порядок прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати.

Так, відповідно до п. 36.3. ст. 36, у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Відтак, положення пункту 36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню до даних правовідносин не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність велосипедиста не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, відповідач, посилаючись на хибне тлумачення норми п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснив виплату страхового відшкодування у розмірі 50% від передбаченого законом розміру.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки ДТП, яка сталася за участю забезпечувального транспортного засобу, внаслідок якої загинув син позивача, є страховим випадком, у страховика виник обов`язок з відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), а також витрат на поховання ОСОБА_3 .

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача невиплаченого страхового відшкодування, завданого смертю особи у розмірі 31250,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн., суд виходить з наступного.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат, зокрема: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим (п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01)).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, позивачем до суду, для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу подано наступні документи: копію договору про надання правової допомоги №01Б-1/161, укладеного 15 січня 2021 року між АБ «Лідії Поліщук» в особі Поліцук Л.І. та ОСОБА_1 ; копію Додаткової угоди №1 від 15 січня 2021 року до договору про надання правової допомоги №01Б-1/161 від 15 січня 2021 року; копію розрахунку №1 суми гонорару за надану правову допомогу за договором про надання правової допомоги №01Б-1/161 від 15 січня 2021 року на суму 10000,00 грн.; копію рахунку №15.05 від 07 травня 2021 року на суму 5000,00 грн.; копію рахунку №16.05 від 07 травня 2021 року на суму 5000,00 грн.; копію квитанції №ПН2284330 від 07 травня 2021 року на суму 5000,00 грн.; копію акту виконаних робіт №15.05 від 07 травня 2021 року до договору про надання правової допомоги №01Б-1/161 від 15 січня 2021 року; копію акту виконаних робіт №16.05 від 07 травня 2021 року до договору про надання правової допомоги №01Б-1/161 від 15 січня 2021 року; копію ордеру серії АІ №1111745 від 07 травня 2021 року на надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 адвокатом АБ «Лідії Поліщук» Поліщук Л.І.; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №6202/10, виданого Поліщук Л.І. 06 жовтня 2017 року головою Ради адвокатів Київської області.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, 19 листопада 2021 року представник відповідача подав клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, у якому просив зменшити вартість витрат на правничу допомогу на 99%. Вказав, що вартість наданих юридичних послуг та надані послуги не відповідають розумності їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та недоведеного фінансового стану учасників справи. В даному випадку спостерігається навмисне завищення витрат на правову допомогу, яке є неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим на виконання відповідних робіт.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу заявлений позивачем суд вважає не співмірним з наступних підстав: складністю справи, оскільки справа №760/12688/21, згідно ухвали суду від 24.05.2021 р. розглядається судом за правилами спрощеного провадження без повідомлення осіб. На переконання суду завищеною є вартість послуг адвоката на написання клопотань оскільки складання таких документів не потребує значного часу та опрацювання значних об`ємів інформації, а складання скарги до Національного банку України не відноситься до обставин, які суд враховує при розгляді справ даної категорії.

Суд враховує складність справи та наявність численної усталеної судової практики в аналогічних справах, час, вказаний як витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також ціну позову та (або) значення справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи, і робить висновок про те, що слід відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу, у розмірі 5000, 00 грн., так як саме такий розмір правової допомоги буде співмірним заявленим позовним вимогам.

За таких обставин, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись Законом України «Про страхування», Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 16, 22, 23, 1167, 1187, 1187 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 141, 247, 258, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП задовольнити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» (, місцезнаходження: 03056, м. Київ, вул. Борщагівська, буд. 154) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) суму страхового відшкодування у розмірі 31250 (тридцять одна тисяча двісті п`ятдесят) гривень 00 коп., судовий збір у розмірі 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000, 00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.І. Кушнір