Справа №345/4389/22
Провадження № 2/345/192/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

21.02.2023 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Миговича О.М.

секретаря Бабійчук Л.В.

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Калуші в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення, суд-

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з вищенаведеним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є внутрішньо переселеною особою з Дніпропетровської області м.Кривий Ріг, а тому вирішила придбати для себе житло в м.Калуш. Відповідно, на праві приватної власності їй належить квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.12.2022 та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.12.2022.

В даній квартирі зареєстрований ОСОБА_2 що підтверджується довідкою №1549848 від 29.12.2022, виданою виконавчим комітетом Калуської міської ради Управління «Центр надання адміністративних послуг». Їй відомо, що відповідач не проживає у придбаній нею квартирі з 2015 року, що підтверджується й актом факту не проживання від 29.12.2022. Факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, тому просить усунути перешкоди в користуванні належним їй на праві власності майном, шляхом визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою , що по АДРЕСА_2 .

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.12.2022 було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали подати відзив на позов з доказами на підтвердження обставин, що підтверджують заперечення проти позову.

Позивачка подала заяву до суду, в якій просить справу розглянути за її відсутності, позов підтримує, просить його задоволити. Не заперечує щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився з невідомих для суду причин, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. У строк, встановлений судом, відзиву на позовну заяву не подав.

Суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.2022 належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.6-8).

Даний факт підтверджується і Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9).

Як вбачається з п.3.1 Договору купівлі-продажу від 27.12.2022 продавець зобов`язувався зняти з реєстрації постійного місця проживання осіб, що проживають (зареєстровані за постійним місцем проживання), виселити інших осіб, які проживають у вказаній квартирі, та звільнити квартиру протягом п`яти календарних днів з моменту укладення та підписання цього договору.

Попереднім власником квартири був ОСОБА_2 - відповідач по справі.

Відповідно до довідки № 1549848 від 29.12.2022, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг», у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Як вбачається з акту від 29.12.2022, колишній власник житла ОСОБА_2 не проживає в квартирі АДРЕСА_1 , більше року (а.с.11).

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенці про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів No 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року No 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

За змістом статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цієї власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Зазначений вище правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі No 6-709цс16.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 25 липня 2018 року у справі No 638/13030/13-ц, право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог.

Судом встановлено, що після укладання договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , продавець не виконав свого обов`язку щодо зняття з реєстрації у даному житлі усіх осіб, в тому числі сам не знявся з реєстрації.

Водночас відповідач не належить до складу родини позивачки, квартира на підставі договору купівлі-продажу належить останній, а відповідач у свою чергу є колишнім власником, зареєстрований, але не мешкає у вказаному житловому приміщенні протягом тривалого часу.

Аналізуючи обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства судом встановлено, що реєстрація відповідача у квартирі, за умови документально підтвердженого права власності позивачки на даний об`єкт нерухомості, перешкоджає останній вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому вказані правомочності є абсолютними, непорушними та гарантованими законом.

Поряд з цим, будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачки права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею, матеріали справи не містять. У позивачки виникають незручності щодо вільного володіння своїм майном через те, що у квартирі зареєстрований відповідач.

Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав.

У ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вказано, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення власності на житлове привішення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення померлою.

Оскільки відповідач є колишнім власником квартири, відчужив своє право власності на нерухоме майно позивачці шляхом укладення договору купівлі-продажу, доказів наявності підстав для збереження за ним права користування житловим приміщенням суду не надано, реєстрацією відповідач перешкоджає позивачці вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому в суду є підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 316, 317, 321, 334, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76 - 83, 258, 259, 268, 280-282 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщення - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

За письмовою заявою відповідача заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Інші учасники справи (в тому числі і позивач), а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий: