ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1265/23 Справа № 201/5419/22 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Халаджи О.В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» про визнання права на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником, зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник (суддя першої інстанції Наумова О.С).

ВСТАНОВИВ:

10 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом доАкціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» про визнання права на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником, зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник.

Позивачка просила суд:

Визнати за нею право на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником газу за рахунок АТ «Дніпрогаз»

Зобов`язати АТ «Дніпрогаз» за свій рахунок в термін до 01 січня 2023 року встановити індивідуальний лічильник в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» про визнання права на забезпечення індивідуальним безкоштовним лічильником, зобов`язання встановити індивідуальний газовий лічильник задоволено частково.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» за свій рахунок здійснити встановлення індивідуального газового лічильника для побутового споживача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 до січня 2023 року.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» на користь держави судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач, та подав апеляційну скаргу, вважає, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог є необґрунтованим через невірне застосування норм матеріального права та неправильного, неповного встановлення обставин, що мають значення для справи.

Наголошує на тому, що відповідачем не заперечувалося право позивачки на встановлення індивідуального лічильника газу, так як відповідне право закріплено Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Дана вимога позивачки не відповідає способу захисту у відповідності до ст.16 ЦК України.

Позивачка не просила визнати неправомірними дії відповідача щодо запровадження загальнобудинкового лічильника газу та не встановлення індивідуального лічильника. Право підлягає захисту включно у випадку його порушення, за у мови заявлення відповідної вимоги, яку розглядає суд та приймає відповідне рішення. Відповідної вимоги не було заявлено, отже суд мав розглянути справу в рамках предмету спору, отже неправомірно зобов`язав вчинити певні дії із встановлення індивідуального лічильника газу за відсутності, встановленого судом на основі вимог, порушеного права.

Зазначає, що 01 січня 2023 року, є терміном протягом якого у відповідності до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу особам, які використовують природний газ тільки для приготування їжі.

Представник АТ «Дніпрогаз» Паранько Р.В., просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, чим в задоволенні позову відмовити.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, вважає, що рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права, апеляційна скарга є необгрунтованою.

Позивачка просила рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 року залишити без зміню

Учасники справи у судовому засіданні підтримали свої доводи, як апеляційної скарги, так і відзиву на неї.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 , споживачем послуг газопостачання, що сторонами не заперечується.

Відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» є Оператором ГРМ (газорозподільної мережі), виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Позивачка зверталась із листом від 14.01.2022р. (вх. № ЗГ-193-491-0122) до відповідача з проханням встановити квартирний прилад обліку споживання природного газу (а.с. 12).

Відповідач листом від 18.01.2022р.за №491-Лв-515-0122повідомив позивачці про те,що на виконання Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» за адресою АДРЕСА_3 , заплановано встановлено та введено в експлуатацію загальнобудинковий лічильник газу за рахунок Оператора ГРМ у відповідності до затвердженого Постановою НКРЕКП від 31.03.2016р. №545 (зі змінами) Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Дніпрогаз» на 2016-2025 роки.

20.01.2018 р., згідно Закону № 2260-VIII від 21.12.2017р., набули чинності зміни до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно яких в ст.ст. 2, 5, 6 даного Закону цифри "2018" замінено цифрами "2021" та ст. 2 доповнено новою частиною, а саме; з метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу. Загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Але, встановлення загальнобудинкового лічильника природного газу за адресою АДРЕСА_3 , було здійснено в період дії попередньої редакції Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», в якій не обмежувалося та не обумовлювалося ані місце встановлення лічильника газу (в квартирі, перед житловим будинком тощо), ані кількість споживачів чи квартир (обсяг споживання природного газу, якими вимірює зазначений лічильник) та не ставилося конкретних вимог щодо тієї обставини, в чиїй власності або на балансі знаходиться лічильник, та не передбачалося отримання згоди співвласників багатоквартирного будинку.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач є споживачем природного газу, а відповідач АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням в необхідних об`ємах (обсягах); приймаючи до уваги, що позивач сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних; враховуючи, що позивачка висловила волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України Про захист прав споживачів (далі Закон №1023-XII)держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону №1023-XIIкрім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Як зазначено в преамбулі Закону України2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі Закон №2189-VIII) цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону №2189-VIII у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:

- житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

- виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;

- норми споживання кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування;

- споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Згідно зі статтею 2 Закону №2189-VIIIдержавна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг.

Як наведено у статті 3 Закону №2189-VIII,предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Згідно зі статтею 12 Закону №2189-VIIIнадання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 7 Закону №2189-VIIIспоживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом (частина 2 статті 7 Закону №2189-VIII).

Виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України Про забезпечення комерційного обліку природного газу (далі Закон № 3533-VI).

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу ГРС Оператор ГРМ суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

АТ «Оператор газорозподільної системи «Дніпрогаз» є Оператором ГРМ.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3533-VIфінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Колегія суддів зауважує, що ухвалюючи рішення по суті справи, суд першої інстанції задовольняючи рішення в оскаржуваній відповідачем частині, виходив перш за все з висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі №214/2435/17 (провадження №14-347цс18), в якій зроблено висновок, що «зі змісту статті 6 Закону №3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону №3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. Оскільки позивачі сплачували за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, то відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачами, та відповідно до частини першої статті 6 Закону №3533-VI зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, - до 01 січня 2018 року, так як розгляд справи по суті завершився до внесення змін щодо строку встановлення лічильників таким споживачам».

При цьому, звертаючись до суду із дійсною апеляційною скаргою, відповідач посилався на внесення змін до вищевказаного закону, яким строк забезпечення встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, у яких газ використовується тільки для приготування їжі, було змінено з 01 січня 2021 року до 01 січня 2023 року, що на думку апелянта свідчить про відсутність з його боку будь-яких порушень прав позивачів.

Як вбачається з матеріалів справи, дійсно, позивачка звернулась до суду 10 серпня 2022 року, тобто вже після набрання чинності відповідних змін, які були внесені на підставі Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо перегляду термінів встановлення споживачам лічильників природного газу» (Закон від 05 березня 2021 року № 1338-IX) в абзаці четвертому підпункту «а» пункту 1 частини першої статті 6 Закону № 3533-VI цифри і слова «01 січня 2021 року» замінено цифрами і словами «01 січня 2023 року».

Разом із тим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що відносини, що виникли між сторонами є триваючими, станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, відомості про встановлення позивачам індивідуальних лічильників надано не було, що у свою чергу свідчить про те, що нарахування вартості спожитого газу здійснюється на підставі лише загальнобудинкового вузла обліку газу, що порушує права позивачів, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що правовою природою підстави внесення змін до відповідного закону у частині строк впродовж якого має бути замінено встановлено споживачу індивідуальний лічильник є саме плин часу, з яким відповідний стає неактуальним та у зв`язку з чим продовжується.

Колегія суддів зауважує, що відповідачем в дійсності ігнорувався його обов`язок по встановленню споживачам індивідуальних газових лічильників, ні станом на 01 січня 2018 року, ні на 01 січня 2021 року, ні станом на час розгляду судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів наполягає на тому, що метою дії судової гілки влади є саме в забезпеченні та дотриманні прав людини, що звертається за відповідним захистом. Суди, вирішуючи той чи інший спір повинні уникати формалізму та діяти, перш за все, із принципів справедливості та гуманізму, оскільки кожен закон створюється з метою поліпшення існування та взаємодії людей як між собою, так і з державними органами, підприємствами тощо.

Таким чином, відмова у задоволенні позову з підстав внесення змін до нормативно-правового акта не може вважатися законною та справедливою.

Враховуючи викладене, оскільки позивачка сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення індивідуального лічильника газу позивачу, що проживає у квартирі, де газ використовується тільки для приготування їжі.

Вирішуючи питання про те, за чий рахунок повинно проводитися фінансування робіт з оснащення лічильниками газу, суди правильно керувалися частиною першою статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», згідно з якою фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Саме на Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» покладений обов`язок з встановлення лічильників газу у строк до 01 січня 2023 року і відповідач повинен вживати заходів щодо залучення джерел фінансування цих робіт, а покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Виходячи з вищевикладеного, колегія судді вважає, що рішення суду в оскаржуваній частині постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи» «Дніпрогаз» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається безпосередньо до Касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 26 січня 2023 року.

Головуючий-суддя О. В. Халаджи