16.10.2023 Справа № 469/309/21
2/469/131/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 жовтня 2023 року смт.Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді - Тавлуя В.В.,
за участю секретаря судового засідання - Рогозевич С.О.,
учасники справи та їх представники:
позивач ОСОБА_1 - не з`явився,
представник позивача адвокат Старчеус О. П. - не з`явилась,
відповідачка ОСОБА_2 - не з`явилась,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю,-
19 квітня 2021 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, у якому просить визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок і поділити вказане майно та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна.
18 червня 2021 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на спірний житловий будинок.
Ухвалою суду від 14 червня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю було прийнято та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.
05 липня 2021 року від представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 адвоката Дорошенко А.В. надійшла письмова заява про залишення первісного позову без розгляду.
12 жовтня 2021 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ залишено без розгляду.
Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що 11 березня 2000 року він вступив у зареєстрований шлюб із ОСОБА_2 , який було розірвано 09 серпня 2002 року.
За час перебування у шлюбі за договором купівлі-продажу від 03 листопада 2000 року було придбано житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , який посвідчено державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Миколаївської області Мартинюк О.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 2169.
Посилаючись на те, що кошти, за які придбано будинок, є його особистими, оскільки спільне життя з відповідачкою було припинено ще до розірвання шлюбу 20 серпня 2001 року, а шлюб за рішенням суду між ними розірвано тільки 09 серпня 2002 року і ці кошти ним повернуто вже після припинення їхнього спільного проживання, позивач просить визнати за ним право особистої приватної власності на вищезазначений житловий будинок.
У судове засідання 05 жовтня 2023 рокупозивач та його представник адвокат Старчеус О.П. не з`явилися. Про дату, місце і час судового засідання повідомлені належним чином.
У надісланій до суду заяві від 07.11.2022 року представник позивача адвокат Старчеус О.П. просила суд розглядати за її відсутності та відсутності позивача. Зазначила, що позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити (а.с.113).
За таких обставин, суд розглянув справу за відсутності позивача та його представника.
Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином через оголошення на офіційній сторінці Березанського районного суду Миколаївської області веб-порталу судової влади України та шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, відзив на позовну заяву суду не надала (а.с.110, 210, 125, 131-132, 133).
Відповідно до положень ст.280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів.
Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень «Сімейного Кодексу України (далі СК0 зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним Кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно - правових актів у часі ( частина 1 статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми порядку набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 березня 2000 року по 09 серпня 2002 року (а.с.8-9).
За час перебування у зареєстрованому шлюбі було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , про що свідчить договір купівлі продажу від 03 листопада 2000 року, який посвідчено державним нотаріусом Березанської державної нотаріальної контори Миколаївської області Мартинюк О.Б. і зареєстровано в реєстрі за № 2169 (а.с.11).
Відповідно до рішення № 21 ІV сесії V скликання Новофедорівської сільської ради Березанського району Миколаївської області від 10.11.2006 року «Про впорядкування адресного господарства» придбаному позивачем будинку присвоєна нова адреса АДРЕСА_1 (а.с.12).
Відповідно до ст.22 КпШС України, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічне положення містить стаття 60 СК України).
Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного із подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припинені шлюбу, власністю кожного з них.
Аналогічні положення закріплено в статтях 60, 70 СК України.
Отже, зазначеними нормами права передбачена презумпція віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.
Таким чином тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У пункті 9 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України (чинними на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності ( крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).
У пункті 10 цієї ж постанови також зазначено, що якщо судом установлено, що один із подружжя відчужив, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або використав його на свій розсуд усупереч волі другого з них і не в інтересах сім`ї, то при поділі враховується це майно або його вартість.
Конструкція норм статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин необхідних для спростування презумпції, покладається на того із подружжя, який її спростовує.
Суд вважає, що позивачем спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок, який набутий ними в період шлюбу зазначеними нижче доказами.
Те, що позивачем взято позику на купівлю будинку у фермерського господарства «Флора» підтверджується договором позики від 23 жовтня 2000 року та його розпискою про отримання коштів від 23 жовтня 2000 року (а.с.63, а.с.64).
Зазначені кошти необхідно було повернути позикодавцю до 01 січня 2002 року, що також вбачається із зазначених вище договору позики та розписки ОСОБА_1 про отримання коштів та строку їх повернення.
Подружжя проживало спільно до 20 серпня 2001 року, що підтверджується самою відповідачкою у її позовній заяві про розірвання шлюбу до суду (а.с.66), а термін повернення боргу спливав тільки 01 січня 2002 року. Це свідчить про те, що кошти, які позивач брав у борг на купівлю будинку ним поверталися особисто вже після припинення їх спільного проживання.
Те, що відповідачкою визнавався факт купівлі житлового будинку в період їхнього шлюбу за особисті кошти позивача свідчить її заява від 04 квітня 2002 року, яка завірена секретарем Новофедорівської сільської ради Березанського району Миколаївської області (а.с.65).
Саме ця розписка є угодою між подружжям про те, що будинок куплено за власні кошти позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними приписами міжнародного права.
За приписами статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу ( частина перша статті 16 ЦК України).
Позивачем правильно обрано спосіб захисту свого цивільного права про визнання права, який передбачено пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України.
Те, що будинок позивачем було куплено за особисті кошти свідчить і той факт, що на момент припинення спільного проживання 21 серпня 2001 року з відповідачкою борг, який брав позивач на купівлю будинку ще не було повернуто, оскільки термін повернення спливав 01 січня 2002 року.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку особистою приватною власністю, задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право особистої приватної власності на житловий будинок загальною площею 38,60 кв. м., у тому числі житловою площею 19,2 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 16 жовтня 2023 року.

Суддя: