справа № 208/7802/23
№ провадження 2-о/208/119/23
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Сушкової Л.І., за участю секретаря судового засідання Дарчук М.І., заявника ОСОБА_1 , адвоката заявника Бразалук С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Наталія Галібовна про встановлення факту мешкання однією родиною,-

встановив:

У серпні 2023 року до провадження Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшла зазначена заява, за якою заявник ОСОБА_1 просить суд встановити факт проживання однією сім`єю в період з 11 квітня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В обґрунтування зазначає, що з дитинства він був знайомий з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , які були подружжям та мешкали у м. Дніпродзержинську (нині - Кам`янське), він постійно проводив у них час під час літніх канікул у школі. ОСОБА_3 був двоюрідним братом його дідуся.

Власних дітей у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було, онуків, відповідно, - теж, у них з ними склалися дуже теплі родинні стосунки від самого мого дитинства, його рідні бабуся з дідусем померли раніше і ОСОБА_3 та ОСОБА_2 завжди говорили йому, що сподіваються на нього, як на свою опору в похилому віці, оскільки у них з ними були дуже теплі родинні стосунки.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до цього він його доглядав спільно з ОСОБА_2 , надавав фінансову та фізичну допомогу, оскільки помер дідусь від тяжкої онкологічної хвороби. У цей час він та його дружина - ОСОБА_4 1981 р. н. мешкали спільно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 і безпосередньо перед смертю ОСОБА_3 зробив заповіт на його та його дружини ім`я, яким заповів нам будинок АДРЕСА_2 , який до цього отримав у спадщину сам.

Заявник займався похованням ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , організовував та проводив поховання, про що свідчить договір - замовлення № 007858 від 11.04.2011 року, замовляв поминальні обіди, про що збереглася квитанція (щодо поминального обіду на 9 днів), йому було видане лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_3 , в якому зазначено, що він його племінник, хоча він не знає якого ступеню родичем він йому був, це в родині не обговорювалося.

Після смерті ОСОБА_3 його дружина ОСОБА_2 та вони з дружиною продовжили проживати разом в квартирі АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 отримала у спадщину після ОСОБА_3 його частину квартири, оформила свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 травня 2012 року. Вони з дружиною продовжили мешкати у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_2 , оскільки ніяких родичів у неї не було, вона тяжко переживала смерть чоловіка, хворіла та потребувала сторонньої допомоги, оскільки їй вже було 82 роки.

Увесь час з моменту смерті ОСОБА_3 і до смерті ОСОБА_2 , яка померла від хвороби серця у віці 91 рік 16 грудня 2020 року вони з дружиною постійно знаходилися поруч з нею, надавали всю необхідну фінансову та фізичну допомогу, купували ліки, продукти харчування. Коли вони з дружиною відлучалися на відпочинок з дому, завжди просили сусідів навідуватися до ОСОБА_2 та залишали ключі від квартири знайомим про всякий випадок. Тож, загалом вони мешкали як одна родина впродовж дев`яти років з ОСОБА_2 .

Всі дії, пов`язані з похованням ОСОБА_2 , були виконані ним за власні кошти, а також отримані всі необхідні документи, де знов - таки, у лікарському свідоцтві про смерть він зазначений як родич, що його отримав - племінник ОСОБА_1 , він займався встановленням пам`ятника ОСОБА_5 та його замовленням, за що також розрахувався власними коштами.

Викладене вище можуть підтвердити свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 .

У липні 2023 року він звернувся до Першої кам`янської державної нотаріальної контори з метою отримати свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_2 , але Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії йому відмовлено в цьому.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з 11 квітня 2011 року по 16 грудня 2020 року, потрібно йому для захисту своїх майнових прав.

Ухвалою судді від 23 серпня 2022 року справу було призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження.

В судовому засіданні представник заявника - адвокат Бразалук С.С. та заявник ОСОБА_1 вимоги викладені в заяві підтримали та просили задовольнити у повному обсязі.

Заінтересована особа державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Наталія Галібовна про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. І за таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватись норм процесуального законодавства.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Статтею 315 ЦПК України визначено факти, які можуть встановлюватись у судовому порядку. Частиною другою даної норми передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Водночас, Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Відповідно до ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

На підставі частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статті 1270 цього Кодексу (шість місяців), він не заявив про відмову від неї.

Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того, суд зауважує, що у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження №61-44149св18) Верховний суд дійшов висновку, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною 3 статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №404/2163/16-ц (провадження 61-15926св).

Встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов до висновку про доведеність заявником факту постійного проживання з ОСОБА_2 на момент смерті, а тому вважає, що його заява підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку доказам, суд, на підставі внутрішнього переконання, вважає їх достовірними, оскільки їх свідчення узгоджуються між собою та за взаємним зв`язком із вищевказаними письмовими доказами, а саме копією заповіту ОСОБА_8 від 08.04.2011 року, яким він заповів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 земельну ділянку та будинок за адресою АДРЕСА_2 ; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.08.2023 року № 2 - 1229 на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на вказане нерухоме майно; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03.08.2023 року № 2 - 1230 на вказане вище нерухоме майно; копіями чеків про організацію поминальних обідів на 40 днів та на рік зі смерті ОСОБА_3 ; копією договору-замовлення на поховання ОСОБА_3 від 11.04.2011 року; копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.2012 року;

копією лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , яке отримав також ОСОБА_1 ; копія свідоцтва про поховання ОСОБА_2 ; фінансовиим документом про сплату за встановлення пам`ятника ОСОБА_2 .

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показала, що вона та її чоловік доглядали та проживали фактично разом з ОСОБА_2 протягом дев`яти років до дня її смерті.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що їй достовірно відомо, що заявник тривалий час, а саме з 2011 р. проживав разом з ОСОБА_2 однією сім`єю, вели спільне господарство.

Згідно з п.3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за №296/5, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Отже, у випадку, якщо спадкоємець фактично постійно проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, проте у його паспорті відсутня відмітка про реєстрацію місця проживання разом із спадкодавцем, а також відсутні докази, визначені п. 3.22 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Іншим способом встановити вказаний факт неможливо.

Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення спадщини.

Керуючись ст.ст.1, 2, 12, ч.2 ст.13, 81, 141, 174, 263-265, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 319 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа державний нотаріус Першої Кам`янської державної нотаріальної контори Трощій Наталія Галібовна про встановлення факту мешкання однією родиною,- задовольнити повністю.

Встановити факт проживання однією сім`єю в період з 11 квітня 2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП відсутній та ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати зі сплати судового збору у справі не відшкодовуються.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути поданою до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua .

Суддя Сушкова Л. І.