Провадження № 2-п/496/6/23
УХВАЛА

10 жовтня 2023 року м. Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Пендюри Л.О.

за участю секретаря Дягилева В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка заяву представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення,

УСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 08.12.2022 року задоволено позов Одеського національного медичного університету стягнуто з ОСОБА_1 на користь Одеського національного медичного університету в інтересах Державного бюджету України суму витрат на навчання та суму виплаченої стипендії у загальному розмірі 168603,52 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 2529,05 грн.

14.05.2023 року представник заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 категорично з ним не згодний, оскільки обставини справи встановлені не в повному обсязі та неправильно застосовано норми чинного законодавства України. Відповідач вважає, що в даному випадку суд підійшов до розгляду справи шаблонно, не враховуючи дійсні обставини і доказову базу, що при належному розгляді справи по суті може кардинально змінити вирішення спору. Представник заявника вказує, що в матеріалах справи відсутні будь-які формальні чи реальні підтвердження, які би доводили, що позовна заява із додатками, повістки та судові повідомлення і саме заочне рішення були вручені відповідачу. Відповідач не був обізнаний про судовий процес із незалежних від нього причин і об`єктивно був позбавлений можливості належної участі в судовому процесі, в тому числі подання відзиву. Крім того, у відповідача наявні відомості, які мають істотне значення для справи і не були досліджені судом під час заочного судового розгляду. Так, позивач подав позов не у зв`язку із порушенням будь-яких його прав, а «в інтересах державного бюджету», але при цьому пред`явив позовну вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів на свою користь. Зазначене суперечить положенням статті 4 ЦПК України, відповідно до якої особа може звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В позові не зазначено, які права чи інтереси позивача порушені відповідачем. Відтак, такий позов не може розглядатись в порядку цивільного судочинства. Частина друга статті 4 ЦПК України передбачає можливість особі подавати позови в інтересах інших осіб чи держави у випадках, визначених законом. Діючими законами України не передбачено випадків, коли б вищий навчальний заклад міг подавати позови в інтересах держави. Відповідно до статті 131-1 Конституції України інтереси держави в суді представляє прокуратура. Отже, позивач не є належним позивачем, тобто, йому не належить право вимоги за пред`явленими відповідачу позовними вимогами. Як вбачається із матеріалів справи, позивач затвердив заяву ОСОБА_1 про самостійне працевлаштування, отже погодився з нею, чим змінив правове положення відносно договірного обов`язку відповідача, встановленого пунктом 2.2.5 договору, укладеного між ними. Оскільки цей факт за своїм змістом є двостороннім добровільним волевиявленням, оформленим письмово, слід стверджувати, що фактично відбулись зміни до раніше досягнутої домовленості, оформленої договором №690 від 16.07.2014 року. Відтак, з цього моменту пункт 2.2.5 договору втратив чинність і не може бути підставою позовної вимоги позивача. Підставою позовних вимог позивачем зазначено постанову Кабінету міністрів України №992 від 22.08.1996 року, проте судом не враховано дві обставини. Перша пунктом 14 зазначеної постанови визначено, що у випадку невиконання студентом зобов`язання щодо відпрацювання трьох років «за розподілом» він повинен відшкодувати вартість навчання не навчальному закладу, а до державного бюджету, при чому «у встановленому порядку». Пункт 4 зазначеної постанови покладає обов`язок розробити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування на Міністерство фінансів, Міністерство освіти та Національний Банк. Але такого порядку не було розроблено його не існує. Отже, наявне правове становище, в якому відповідача не може бути примушено робити те, що не передбачено законодавством, а позовна вимога позивача є перевищенням повноважень. Задоволення позову, в такому випадку, суперечить статті 19 Конституції України. Друга зазначена постанова Кабінету міністрів України втратила чинність 31.05.2017 року, що є значно раніше, ніж пред`явлено позов. Діюче законодавство України, станом на момент пред`явлення позову, не містить обов`язку студента виплачувати компенсацію вартості навчання у разі порушення правила «відпрацювання за розподілом». Судом не враховано постанову від 07 лютого 2017 року Верховного Суду у справі №21-3072а16, де зроблено висновки про те, що навчальні заклади не мають права вимагати матеріальну компенсацію від студентів, які після навчання не відпрацювали три роки у державних установах. Будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням є неправомірною, оскільки вже відсутні правові механізми, які б зобов`язували студента відшкодовувати до державного бюджету вартість навчання за викладених вище обставин. Це ствердження суду спирається на той факт, що частина друга статті 52 Закону України «Про освіту», яка регламентувала таку компенсацію, втратила чинність 01.07.2014 року. А передбачене пунктом 8 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992, правило про те, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, було виключено постановою Уряду від 15 квітня 2015 року № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992». Таким чином, відповідач (при належному розгляді справи) буде доводити відсутність підстав для задоволення позовних вимог та відсутність у позивача права вимоги за цим позовом. Отже, сторона відповідача вважає, що є всі передбачені процесуальним законом підстави для скасування заочного рішення. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить поновити відповідачу процесуальний строк на подання заяви про скасування заочного рішення від 08 грудня 2022 року, прийняти цю заяву до розгляду, скасувати зазначене заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, але направив до суду заяву про розгляд заяви про перегляд заочного рішення без його присутності та присутності заявника, вимоги заяви підтримують в повному обсязі і просять їх задовольнити.

Представник Одеського національного медичного університету до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Приймаючи до уваги заяву представника заявника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 283 ЦПК України в редакції, яка діяла на час прийняття заочного рішення, встановлено, що відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно із ч. 5 ст. 272 ЦПК України в редакції, яка діяла на час прийняття заочного рішення, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Відповідно до чч. 3 та 4 ст. 284 ЦПК України учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Представник заявника просить суд поновити відповідачу процесуальний строк на подання заяви про скасування заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08 грудня 2022 року у цивільній справі №522/17082/21 посилаючись, зокрема, на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які би доводили, що позовна заява із додатками, повістки та судові повідомлення і саме заочне рішення були вручені відповідачу.

З матеріалів справи вбачається, що заочне рішення суду 08.12.2022 року направлялось на адресу відповідача, проте поштове повідомлення про отримання вказаного рішення відсутнє.

22.05.2023 року від представника заявника через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання електронної копії матеріалів на електронну адресу, які були йому направлені судом 26.05.2023 року.

24.05.2023 року від представника заявника через систему «Електронний суд» до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення суду 08.12.2022 року.

На підставі вищевикладеного суд вважає можливим поновити представнику заявника строк для подання заяви про перегляд заочного рішення.

Згідно із ч. 1 ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 287 ЦПК України у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження.

Водночас, ч. 1 ст. 288 ЦПК України встановлено, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи питання про скасування заочного рішення суд повинен встановити поважність причини неявки відповідача в судові засідання, наявність доказів, на які посилається відповідач, та які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд зазначає, що у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ч. 6 ст. 187 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час прийняття заочного рішення, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час прийняття заочного рішення, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

З довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області від 27.10.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований з 10.04.2013 року за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26).

В матеріалах справи міститься поштове повідомлення, яке повернулось на адресу суду з відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.48).

Пунктом 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в редакції, яка діяла на час прийняття заочного рішення, встановлено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідач також неодноразово повідомлявся про день, час та місце розгляду справи шляхом оголошення про виклик у судове засідання, яке було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.44, 46).

За таких обставин суд вважає, що відповідач був повідомлений про день та час розгляду справи належним чином

Більш того, 06.01.2022 року на електронну адресу Біляївського районного суду Одеської області від відповідача надійшов лист з проханням повідомити інформацію про суму позову по справі №522/17082/21 (а.с.34), тобто відповідач достовірно знав, що на розгляді в суді знаходиться цивільна справа №522/17082/21, де він є відповідачем і до нього пред`явлені вимоги про стягнення грошових коштів, але, зловживаючи своїми процесуальними правами, до судового засідання жодного разу не з`явився та не поцікавився станом розгляду справи.

Європейський Суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 03.04.2008 р. наголосив, що «сторони в розумні інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження».

Таким чином, доводи представника заявника про те, що ОСОБА_1 не був обізнаний про судовий процес із незалежних від нього причин і об`єктивно був позбавлений можливості належної участі в судовому процесі, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Також представником заявника до заяви про перегляд заочного рішення не надано жодного письмового доказу, що спростовував би висновки, викладені в заочному рішенні суду від 08.12.2022 року, або підтверджував обставини, викладені ним в заяві про перегляд заочного рішення, що, на його думку, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного суд вважає, що відповідач ОСОБА_1 не з`явився в судове засідання і не повідомив про причини неявки без поважних причин, докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи ним не надані, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви про перегляд заочного рішення.

Керуючись ст. ст. 259, 260, 287, 288 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про поновлення ОСОБА_1 процесуального строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08.12.2022 року у цивільній справі №522/17082/21 за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання за державним замовленням задовольнити.

Поновити представнику заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08.12.2022 року у цивільній справі №522/17082/21 за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання за державним замовленням.

Заяву представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Біляївського районного суду Одеської області від 08.12.2022 року у цивільній справі №522/17082/21 за позовом Одеського національного медичного університету до ОСОБА_1 про стягнення витрат на навчання за державним замовленням залишити без задоволення.

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Заявнику ОСОБА_1 та його представнику ОСОБА_2 роз`яснюється, що заочне рішення суду може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Л.О. Пендюра