Дата документу 13.09.2023 Справа № 335/2762/23
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 335/2762/23 Пр. № 22-ц/807/1392/23 Головуючий у 1-й інстанції: Романько О.О. Повний текст ухвали складено 15.05.2023 року Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року про закриття провадження у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» (надалі Концерн «МТМ») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року Концерн «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_1 , як фізичної особи, (а.с. 2-55), в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги у розмірі 93323,84 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2684,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 01.11.2021 між Концерном «МТМ», в собі Філі Концерну «МТМ» та відповідачем укладено типовий договір про надання послуг з постачання теплової енергії № 72224071, після того як останній був розміщений 02.10.2021 на офіційному сайті позивача. Згідно із укладеним договором об`єктом теплопостачання є нежитлове приміщення №103 площею 217,1 м2 за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить відповідачу на праві власності. За період з 01 листопада 2021 року по 30 листопада 2022 року позивач відпустив відповідачу у нежитлове приміщення теплову енергію на загальну суму 93323,84 грн., що підтверджується відповідними розрахунками. За вказаний період відповідачем не було здійснено погашення заборгованості.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Романько О.О. (а.с. 29). Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 33) провадження у цій справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року (а.с. 61-63) провадження у цій справі закрито.

Відповідач ОСОБА_1 із вищезазначеною ухвалою суду першої інстанції погодився, останню в апеляційному порядку не оскаржував.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Концерн «МТМ» у своїй апеляційній скарзі (а.с. 66-68) просив ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, крім того стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір.

В автоматизованому порядку 31.05.2023 року ля розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 71). Ухвалою апеляційного суду від 31.05.2023 року (а.с.72) дну справу витребувано у суду першої інстанції. 08.06.2023 року матеріали цієї справи надані апеляційному суду (а.с. 74).

Ухвалою апеляційного суду від 09.06.2023 року (а.с.75) вищезазначену апеляційну скаргу залишено без руху. 22.06.2023 року Концерн «МТМ» усунув недоліки своєї вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі у встановлений апеляційним судом строк (а.с. 79-84). Проте, у період з 19.06.2023 року по 19.07.2023 року суддя доповідач перебувала у відпустці (а.с. 78).

В автоматизованому порядку 20.07.2023 року суддями Дашковською А.В. та Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (а.с. 85-86). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача Концерну «МТМ» у цій справі відкрито 20 липня 2023 року (а.с. 87), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с. 88), з урахуванням навантаження колегії судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 16 суддів, з яких 12 суддів складають судді судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень).

Сторона відповідача подала апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 94-99).

У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про дату час та місце розгляду цієї справи через свого представника адвоката Гришка І.І., що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371- 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю відповідача ОСОБА_1 за присутністю його представника адвоката Гришка І.І. та представника позивача Концерну «МТМ» - Шикун В.О. (а.с. 105).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, у тому числі:

- представника позивача Концерну «МТМ» - Шикун В.О., яка у тому числі на запитання апеляційного суду зазначала, що різною для фізичних осіб є вартість послуг позивача в залежності від цільового призначення приміщення житлове чи нежитлове, у даному випадку нарахування плати відповідачу здійснювалось позивачем за надані ним послуги саме як фізичній особі, як власнику нежитлового приміщення, сама за тарифами для нежитлового приміщення, договір позивачем із відповідачем, саме як фізичною особою підприємцем, за вищезазначеною адресою з приводу надання послуг позивача не укладався, відносини відповідача, який у свою чергу може бути зареєстрований фізичною особою підприємцем, та відносини відповідача з третіми особами з приводу його власності (цього нежитлового приміщення) не впливають на відносини сторін у цій справі, дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства,

- представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Гришка І.І., який у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що він представляє ОСОБА_1 у цій справі і як фізичну особу і як фізичну особу підприємця, але ордер на представництво ОСОБА_1 саме як фізичної особи він не роздрукував, проте, він є, він надасть його для долучення до матеріалів цієї справи апеляційному суду, просив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засідання саме за його участю як представника відповідача, як фізичної особи, доказів укладення договору із позивачем відповідачем, саме як фізичною особою підприємцем, надати не може, окрім тих, що вже наявні у цій справі, але з урахуванням вищезазначеного правового висновку Верховного Суду наполягав на тому, що ОСОБА_1 , як фізична особа, є неналежним відповідачем у цій справі та дана справа підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, оскільки фактично існують договірні відносини сторін з фактичного надання послуг позивачем за вищезазначеною адресою ОСОБА_1 , як фізичній особі підприємцю, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача Концерну «МТМ» підлягає задоволенню у цій справі з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В силу вимог ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Судовими рішеннями є: ухвали…, постанови…(ст. 258 ч. 1 ЦПК України).

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, закриваючи провадження у цій справі, керувався ст. ст. 255-256, 260 ЦПК України та виходив із такого.

09.05.2023 року до суду з боку представника відповідача адвоката Гришка І.І. надійшло клопотання про закриття провадження у цій справі (а.с. 48-53), оскільки спір необхідно вирішувати в порядку господарського судочинства. В обґрунтування свого клопотання представник відповідача зазначав, що дійсно відповідачу ОСОБА_1 належить нежитлове приміщення № 103 літ. А-4-5, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 в установленому порядку зареєстрований як фізична особа - підприємець та зазначене приміщення використовує для здійснення своєї підприємницької діяльності, що підтверджується інформаційною довідкою з ЄДРПОУ та договором оренди приміщення.

В судовому засіданні представник позивача заперечили проти задоволення клопотання представника відповідача, оскільки Концерном проведені інвентаризаційні заходи, за результатами яких встановлено, що власником нежитлового приміщення є фізична особа ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, Відповідачем не надано договору купівлі-продажу нерухомого майна фізичною особою підприємцем. Нарахування здійснюються на приміщення, а не на фізичну особу чи ФОП. Якщо б з документів вбачалося, що право власності на майно зареєстровано за ФОП, тоді договір про надання послуг вважався укладеним з фізичною особою підприємцем. Типовий договір для всіх категорій однаковий, але позивач при зверненні до суду керувався саме правом власності за фізичною особою.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлене клопотання підтримав, за тих обставин, які в ньому викладені. Додатково зазначив, що ФОП ОСОБА_1 має право на здійснення такого виду підприємницької діяльності як надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Майно дійсно належить фізичній особі, але використовується для підприємницької діяльності. Останній знаходиться на спрощеній системі оподаткування та не є платником ПДВ. Відповідач неодноразово звертався до позивача з запитами щодо нарахування заборгованості за послуги та порядку розподілу її між власниками нежитлових приміщень, але відповіді так і не отримав.

Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 23 ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Ст. 187 ЦПК України передбачено, що суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ЦПК.

За матеріалами даної справи згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця відповідач зареєстрована як фізична особа-підприємець; одним з видів діяльності якої є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

Матеріалами справи встановлено, що договір № 72224071 від 01.11.2021 про надання послуг з постачання теплової енергії є договором приєднання. Нежитлове приміщення № 103, літ. А-4-5, площею 217,1 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та щодо утримання якого позивачем надаються житлово-комунальні послуги, використовується відповідачем з метою здійснення господарської діяльності - підприємництва.

На підтвердження цього відповідачем було надано копію договору оренди нежитлового приміщення № 01/11-21 від 01.11.2021, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавцем) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендарем -а.с. 51-52). Предметом даного договору визначено те, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування нежитлове приміщення № 103, літ. А-4-5, загальною площею 217,1 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Приміщення, що орендується, надається орендарю для здійснення підприємницької діяльності. Факт передачі приміщення на виконання умов цього договору підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна від 01.11.2021.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 09листопада 2017року №2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, надання комунальних послуг є підприємницькою діяльністю для особи, яка надає такі послуги, натомість споживач комунальних послуг не здійснює при споживанні таких послуг підприємницької діяльності, оскільки вони спрямовані на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів і не залежать від правового статусу споживача. Тобто такі договори не є господарськими у розумінні ГК України.

Юрисдикція таких спорів визначається залежно від суб`єктного складу правовідносин, тобто якщо споживачем послуг є фізична особа, то такі спори повинні розглядатися за правилами цивільного судочинства, а якщо споживачем послуг є юридична особа чи ФОП, то за суб`єктним складом такі спори мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постановах від 08 травня 2018 року у справі № 757/45133/15-ц (провадження № 14-114цс18) та від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

За зазначеними висновками критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

За змістом ст. 1 ГПК України до господарського суду мають право звертатися підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Позивачами є підприємства та організації, зазначені у ст. 1 ГПК України у вказаній вище редакції, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим кодексом, - фізичні особи, яким пред`явлено позовну вимогу (ч. ч. 2, 3 ст. 21 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 12 цього кодексу господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав.

Таким чином, ознаками господарського спору, підвідомчого господарському суду, є, зокрема, участь у спорі суб`єкта господарювання, наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

За ч.1 ст. 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За визначеннями, наведеними у «житлово-комунальні послуги є результатом господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; такі послуги надаються індивідуальному споживачу - фізичній або юридичній особі, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника іншій особі, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Спір, що виникає з приводу майна, що належить фізичній особі на праві приватної власності, але використовується нею в підприємницькій діяльності, є господарським (ВП/ВС у справі № 916/1261/18 від 03 липня 2019 року; ВП/ВС у справі № 916/385/19 від 25 лютого 2020 року).

Відповідно до ч.1 ст. 24 ЦК України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.

Ст. ст. 25 - 26 цього ж Кодексу передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті. Усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (ст. 42 Конституції України). Це право закріплено й у ст. 50 ЦК України, у якій передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки -підприємця. При цьому правовий статус ФОП сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право і дієздатністю, та не обмежує їх.

Набуття статусу ФОП не означає, що усі подальші правовідносини за участю цієї особи мають ознаки господарських, а спори з її участю належать до господарських, адже фізична особа продовжує діяти як учасник цивільних відносин, зокрема, укладаючи правочини для забезпечення власних потреб, придбаваючи нерухоме та рухоме майно.

Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору за участю ФОП залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як зазначено в постанові КГСВС від 14 травня 2020 року у справі №910/1746/19 якщо спірне нежитлове приміщення, яке належить ФОП, розташоване в житловому багатоквартирному будинку, який приєднаний до системи централізованого опалення, та опалюється за рахунок приєднання до відповідних внутрішньо - будинкових систем, а ФОП не використовує отриману від постачальника теплову енергію для виробничих потреб, а є кінцевим споживачем наданої йому послуги з опалення, такий ФОП є споживачем у сфері ЖКП.

Отже, суд враховує, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством, а відповідно до ч. 2 ст.4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п. 1 та п. 15 ч. 1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених ч. 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах,що виникають при укладанні, зміні,розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем,а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці та інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Із урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права, суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі є господарсько-правовими, а відтак вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Проте із таким висновком суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Вказана ухвала суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості у цій справі не відповідає.

В силу вимог ст. 20 ч. 1 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Виключним правом позивача в силу вимог ЦПК України є визначення відповідача.

Позивач Концерн «МТМ» звернувся до суду із вищезазначеним позовом в порядку цивільного судочинства до ОСОБА_1 , як до фізичної особи за період з 01.11.2021 року по 30.11.2022 року (позовна заява а.с.2).

ОСОБА_1 , як фізична особа, є власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 з 18.08.2020 року на підставі договору купівлі-продажу (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно а.с. 7), в яке фактично надаються вищезазначені послуги позивачем.

В силу вимог ст. 319 ч. 4 ЦК України власність зобов`язує.

В матеріалах цієї справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 укладав із позивачем Концерном «МТМ» договір про надання його послуг у вищезазначене нежитлове приміщення, саме як фізична особа підприємець (копія типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 01.11.2021 року, підписаного лише виконавцем Концерном «МТМ» - а.с. 21-23).

Однак, якщо суд першої інстанції дійсно встановив би у цій справі за результатами вже розгляду цієї справи по суті, що належним відповідачем у справі мала б бути саме фізична особа підприємець ОСОБА_1 (зареєстрований як ФОП з 02.05.2018 року по теперішній час витяг з ЄДРПОУ а.с. 50), а не фізична особа ОСОБА_1 , він мав би лише відмовити позивачеві у задоволенні його позову до ОСОБА_1 через неналежність відповідача у цій справі, якщо б позивач заперечував проти заміни неналежного відповідача належним ФОП ОСОБА_1 (ст. 51 ЦПК України).

Оскільки, підстави саме для закриття провадження у цій справі на підставі ст. 255 ч. 1 п. 1 ЦПК України (справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства) відсутні.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги позивача Концерну «МТМ» ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах.

Допущені судом порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, що перешкоджає подальшому розгляду цієї справи, та в силу вимог ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду (вирішення процесуального питання) до суду першої інстанції.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що стороною позивача, як апелянтом, при подачі вищезазначеної апеляційної скарги був сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн. (а.с. 80).

Проте, в силу вимог ЦПК України в разі скасування вищезазначеної ухвали суду першої інстанції про у цій справі з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, питання про розподіл цих витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, вирішується у подальшому судом першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 12, 81-82, 89, 141, 367, 371-372, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну «Міські теплові мережі» задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 травня 2023 року про закриття провадження у цій справі скасувати.

Направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 19.09.2023 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Дашковська А.В.Кочеткова І.В.