ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 495/9132/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/813/1894/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Трофименко О.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Шевчук Ю.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

У листопаді 2016 року виконуючий обов`язки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури звернувся до суду із позовом до Затоківської селищної ради, ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.2-9).

Позов обґрунтований тим, що 12 жовтня 2005 року між Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України та Затоківською селищною радою укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 1,5244 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення готельного комплексу «Стрела» строком на 25 років.

23 грудня 2014 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок проведено державну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,0930 га, по АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0178), із земель, наданих раніше у користування Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України.

Рішенням Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2685 вказану земельну ділянку передано ОСОБА_1 у власність з цільовим призначенням для індивідуального дачного будівництва. На підставі цього рішення державним реєстратором реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (вищезазначену земельну ділянку) ОСОБА_1 .

Позивач зазначав, що підставою для формування земельної ділянки стала технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, внаслідок чого на підставі такої технічної документації із земельної ділянки загальною площею 1,5244 га, яка раніше перебувала у користуванні Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України, сформовано 17 окремих земельних ділянок, у тому числі земельна ділянка відповідача.

Прокурор вважав, що рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року має бути визнано незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним, оскільки право власності на земельну ділянку набуто ОСОБА_1 з порушенням вимог земельного законодавства. Зокрема, виходячи з того, що цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України, значилось як розміщення готельного комплексу, то після поділу цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. У зв`язку з цим, у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

На підставі наведеного позивач просив суд:

- визнати незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2685 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 га (кадастровий номер :02:012:0178) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 »;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 32219352 щодо земельної ділянки площею 0,093 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0178).

У запереченнях на позов представник ОСОБА_2 в інтересах відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів позовної заяви, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Зазначав, що:

- немає правового зв`язку між земельною ділянкою за договором оренди та земельною ділянкою відповідача;

- питання регулювання земельних відносин, відноситься виключно до компетенції відповідної місцевої ради, тому у прокурора відсутні повноваження на здійснення представництва інтересів держави в суді, так як земельні питання щодо розпорядження землями комунальної власності не зачіпає інтересів держави, а земельна ділянка відповідача не видавалась із земель державної власності;

- при передачі земельної ділянки у власність відповідача цільове призначення земельної ділянки не змінено, формування нової земельної ділянки не відбулось, тому розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не потребується;

- подачею позову прокурор незаконно посягає на позбавлення права власності відповідача;

- свідоцтво про право власності не є правочином, а тому визнання його недійсним не є належним способом захисту (т.1 а.с.46-52).

Короткий зміст судових рішень

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року позов задоволено (т.1 а.с.95-100).

Визнано незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2685 «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 га (кадастровий номер :02:012:0178) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 ».

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії, індексний номер 32219352 щодо земельної ділянки площею 0,093 га для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер :02:012:0178).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подачу позову у розмірі 2 756 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, з огляду на те, що цільове призначення земельної ділянки, яка перебувала у користуванні Департаменту державної автомобільної інспекції МВС України, значилось як розміщення готельного комплексу, то після поділу цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. Суд зробив висновок про те, що у даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що зроблено не було.

Постановою Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року залишено без змін. Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції (т.1 а.с.227-233).

Постановою Верховного Суду від 08 вересня 2021 року постанову Одеського апеляційного суду від 03 квітня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, призначеного судом першої інстанції на 23 жовтня 2017 року, про що вказано в його апеляційній скарзі, але на це не звернута увага апеляційного суду та не враховані вимоги п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України. Тому порушення норм процесуального права стали самостійною підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції (т.2 а.с.87-90).

Короткий зміст апеляційної скарги та відзиву на неї

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (т.1 а.с.130-136).

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 послався на те, що суд першої інстанції під час винесення оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

- його ( ОСОБА_1 ) не було повідомлено належним чином про час та місце проведення судового засідання, через що він був позбавлений можливості бути присутнім при розгляді справи, яка безпосередньо стосується його інтересів;

- законами України не передбачений такий спосіб захисту як визнання недійсним свідоцтва про право власності;

- питання регулювання земельних відносин відноситься виключно до компетенції відповідної місцевої ради, тому у прокурора відсутні повноваження на здійснення представництва інтересів держави в суді;

- в договорі оренди від 12 жовтня 2004 року та свідоцтві про право власності на земельну ділянку відрізняються адреси земельних ділянок, що свідчить про відсутність правового зв`язку між ними;

- позовні вимоги прокурора посягають на право власності відповідача;

- формування нової земельної ділянки та зміни цільового призначення під час передачі у власність спірної земельної ділянки не відбулось, що виключає у відповідності до вимог ст.79-1 ЗК України, ст.50 Закону України «Про землеустрій» та ч.4 ст.26 Закону України «Про державний земельний кадастр» необхідність розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Земельна ділянка, яка була предметом договору оренди, вже була сформована у повній відповідності до вимог ст56 Закону України «Про землеустрій» та до прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу виконуючий обов`язки керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні. Зазначав, що:

- з огляду на вимоги п.4 ч.2 ст.16 ЦК України позивачем обрано належний спосіб захисту;

- звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільнозначимого питання про передачу земельної ділянки державної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно;

- земельна ділянка, яка перебувала у користуванні Департаменту ДАІ МВС України, значилась як будівництво готельного комплексу, то після цієї земельної ділянки Затоківська селищна рада мала розпорядитись відповідно до цього ж цільового призначення, а не передавати земельну ділянку у власність для індивідуального дачного будівництва. У даному випадку має місце формування нової земельної ділянки (з іншими межами, конфігурацією, площею та цільовим призначенням), що в свою чергу вимагає виготовлення такого виду документації із землеустрою як проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (т.1 а.с.188-196).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 грудня 2021 року залучено Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області до участі у справі в якості правонаступника Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради (т.2 а.с.129,132).

У судовому засіданні 17 січня 2023 року в режимі відеоконференції прийняв участь представник Одеської обласної прокуратури Гузь В.Г., інші учасники справи, будучі належним чином повідомлені про слухання справи, участі у судовому засіданні не прийняли (т.2 а.с.151,153-157, 166-170).

Будучі обізнаними про розгляд справи в суді апеляційної інстанції сторони не виявили бажання скористатись правом прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в порядку, передбаченому ст.212 ЦПК України. Сторони не надали суду заяв про розгляд справи у їх відсутності, чим проявлена пасивна процесуальна поведінка.

Колегією суддів враховано:

- перебування справи в провадженні апеляційного суду з жовтня 2021 року (після перегляду в касаційній інстанції);

- наявність в матеріалах справи письмових документів, на підтвердження позицій сторін;

- положення ст.129 Конституції України, ст.2 ЦПК України, якими передбачено, що одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом;

- відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 16 липня 2020 року у справі № 924/369/19.

Колегія суддів вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Ураховуючи наведене, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у судовому засіданні 17 січня 2023 року за участю представника прокуратури та відсутності інших учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, що в розумінні вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою розгляду справи.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_3 в інтересах органів Одеської обласної прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом

12 жовтня 2004 року між Затоківською селищною радою (орендодавець) та Департаментом державної автомобільної інспекції МВС України (орендар), укладено договір оренди, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв в довгострокове платне користування терміном на 25 років земельну ділянку загальною площею 1,5244 га (на ділянці відсутні об`єкти нерухомого майна) для розміщення готельного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яка знаходиться за адресою: Одеська область, смт Затока, м.Білгород-Дністровський, Лиманський курортний район (т.1 а.с.13-15).

За актом приймання-передачі об`єкта оренди (земельної ділянки) від 20 листопада 2014 року, складеним між власником земельної ділянки Затоківською селищною радою (орендодавець) та Департаментом ДАІ МВС України (орендар), орендар згідно рішення Затоківської селищної ради №2189 від 22 вересня 2014 року передав (повернув) земельну ділянку (кадастрові номери: :02:012:0017, :02:012:0016, :02:012:0015) загальною площею 1,5244 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а орендодавець прийняв вищевказану земельну ділянку. Земельна ділянка знаходиться в задовільному санітарному стані та придатна для використання за цільовим призначенням, вільна від забудов та будь-яких об`єктів нерухомості (т.1 а.с.12 зворот).

Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради Одеської області №2683 від 29 грудня 2014 року «Про передачу гр. ОСОБА_1 у власність земельної ділянки площею 0,0930 кадастровий номер :02:012:0178 для індивідуального дачного будівництва за адресом: АДРЕСА_2 » за результатами розгляду заяви гр. ОСОБА_1 , витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-014, з урахуванням протоколу засідання постійної комісії по земельним питанням вирішено передати гр. ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,0930 га (кадастровий номер :02:012:0178) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.16).

У січні 2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області на підставі рішення державного реєстратора Алексєєнко В.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 18619153 від 14 січня 2015 року, видано ОСОБА_4 свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 (форма власності приватна) на земельну ділянку площею 0,0930 га (кадастровий номер :02:012:0178) для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.17-18).

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18 травня 2016 року земельна ділянка кадастровий номер :02:012:0178, має площу 0,093 га, цільове призначення: для індивідуального дачного будівництва, належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності за № НОМЕР_1 , виданого 14 січня 2015 року реєстраційною службою Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області; номер запису про право власності: 8381776 від 13 січня 2015 року (т.1 а.с.17-18).

Предметом позову є визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року № 2685 та недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14 січня 2015 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст.19 Конституції України).

Щодо повноважень прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною 1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках, що визначені законом.

У випадках, визначених законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про прокуратуру»).

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді визначено положеннями ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 цієї статті (ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).

За змістом ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Тлумачення ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Абзацами 1-2 ст.45 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду) визначено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Відповідно до ч.2 ст.4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересів.

Згідно із ч.1 ст.56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. Аналогічна норма містилась у ч.1 ст. 45 ЦПК України (в редакції на час звернення прокуратури до суду).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч.4 ст.56 ЦПК України. Аналогічна норма ч.2 ст.45 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду).

За ч.5 ст.56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави у зв`язку з відсутністю органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, прокурор зазначає про це в позовній заяві, в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Аналогічна норма ч.2 ст.45 ЦПК України (в редакції на час звернення до суду).

Зважаючи на відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, місцева прокуратура у даній справі набула статусу позивача у відповідності до положень процесуального законодавства.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту (п.70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 січня 2020 року у справі №698/119/18 дійшла висновку, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз.2 ч.5 ст.56 ЦПК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор зазначив, що законодавством України не визначено суб`єкта контролю за законністю прийняття органом місцевого самоврядування рішень щодо відведення земельних ділянок з відповідними повноваженнями на звернення до суду з позовами, через що прокурор самостійно виступає як позивач у цій справі, оскільки в спірному випадку порушені інтереси держави залишилися незахищеними.

При цьому, прокурор зазначив, що є позивачем, оскільки Затоківська селищна рада - один зі співвідповідачів, рішення якої оскаржується через недотримання вимог земельного законодавства та порушення інтересів територіальної громади селища при передачі спірної земельної ділянки у власність. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, навів підставу для представництва інтересів держави.

З огляду на те, що прокурор у позовній заяві навів підставу для представництва інтересів держави, територіальної громади смт Затока, обґрунтував у чому полягає порушення цих інтересів, визначив Затоківську селищну раду одним зі співвідповідачів у справі та заявив вимогу про визнання незаконним рішення ради, тобто виконав вимоги процесуального законодавства.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 495/9134/16-ц.

У розумінні ч.2 ст.5 Конституції України, яка передбачає, що носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ, який здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування, прокурор може заявити позов в інтересах держави, який виражається в інтересах частини народу, а саме членів територіальної громади, якщо вважає, що захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, який покликаний ці інтереси захищати.

Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року №452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення, й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати.

Питання щодо того, хто (прокурор чи Держгеокадастр) має повноваження звертатися до суду у рамках здійснення державного контролю за використанням земель, в чергове розглянуто Великою Палатою Верховного Суду, яка у постанові від 20 липня 2022 року у справі №910/5201/19 дійшла висновку, що прокурор може здійснювати представництво інтересів держави замість Держгеокадастру, зокрема, у позові до ради про скасування рішення щодо земельної ділянки.

За таких обставин доводи апелянта про неможливість захисту прокурором інтересів держави за вимогами, які заявив прокурор, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Щодо зміни виду використання земельної ділянки

Згідно із ч.ч.1,2 ст.18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

За положеннями ст.1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це є використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу.

У статті 1 Закону України «Про землеустрій» зазначено, що цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Отже, основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання.

Відповідно до абз.1,2 ч.5 ст.20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

З наведених норм права вбачається, за цільовим призначенням землі України поділяються на категорії; у межах кожної категорії земель виділяються види використання земельної ділянки, які визначаються її власником або користувачем самостійно (з урахуванням виключення).

Однією з таких категорій є землі рекреаційного призначення. Так, ст.50 ЗК України визначено, що до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до ст.51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.

Згідно зі ст.52 ЗК України землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Землі загального користування дачного кооперативу безоплатно передаються йому у власність за клопотанням вищого органу управління кооперативу до відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування на підставі документації із землеустрою, за якою здійснювалося формування земельних ділянок або технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). До земель загального користування дачного кооперативу належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами загального користування.

На землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Порядок використання земель рекреаційного призначення визначається законом.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки рекреаційного призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

При цьому, існує Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548, розроблена відповідно до ЗК України, Закону України «Про землеустрій» та Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року № 224.

Відповідно до вищезазначеної Класифікації видів цільового призначення земель, землі рекреаційного призначення віднесено до категорії «Е07» (земельні ділянки зелених зон і земельних насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спору, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації):

07.01 Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення;

07.02 Для будівництва та обслуговування об`єктів фізичної культури і спору;

07.03 Для індивідуального дачного будівництва;

07.04 Для колективного дачного будівництва;

07.05 Для цілей підрозділів 07.01-07.04 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду.

Зазначені норми права розрізняють категорії земель за їх цільовим призначенням та види використання земельної ділянки в межах кожної категорії земель.

Цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року в аналогічній справі № 495/6080/17-ц дійшов висновку, що різний правовий режим землі рекреаційного призначення, що відводиться «для будівництва та експлуатації закладу відпочинку» та землі «для індивідуального дачного будівництва», вимагає розроблення проекту землеустрою та встановлення правового режиму використання цієї землі.

Також у постановах Верховного Суду України від 05 березня 2013 року у справі № 21-417а12, від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 712/10864/16-а та постановах Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 701/902/17-ц, від 03 червня 2019 року у справі № 708/933/17, від 24 лютого 2020 року у справі № 701/473/17, зроблено висновок про те, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися в порядку, встановленому для зміни цільового призначення такої землі.

Однак, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 відступила від вищевказаного висновку Верховного Суду та дійшла висновку про те, що зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, а отже, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Відповідно до ч.2 ст.416 ЦПК України та ч.1 ст.417 ЦПК України висновок Великої Палати Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися норма матеріального права, є обов`язковим для застосування судами.

Відтак, земельним законодавством встановлено, що за проектами землеустрою та з дотриманням відповідної процедури здійснюється зміна цільового призначення земельних ділянок. Для зміни виду використання земельної ділянки без зміни її категорії цільового призначення такої процедури чинним законодавством не передбачено. Зміна виду використання земельної ділянки в межах однієї категорії земель не є зміною її цільового призначення, як наслідок, не потребує проходження процедур, які відповідно до земельного законодавства України застосовуються при зміні цільового призначення (розробки проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, його затвердження тощо).

Зміна використання земельної ділянки з виду «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.01) на вид використання «Для індивідуального дачного будівництва» (Розділ секція Е07 підрозділ 07.03) не призводить до зміни цільового призначення земельної ділянки та відбувається у межах однієї категорії земель (землі рекреаційного призначення).

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у спірних подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі №495/1439/18, від 4 травня 2022 року у справі №495/6094/17.

У даній справі встановлено, що цільове призначення сформованих земельних ділянок (кадастрові номери: :02:012:0017, :02:012:0016, :02:012:0015), що були об`єктом об`єднання та поділу на підставі технічної документації із землеустрою до 23 грудня 2014 року Е07 «Землі рекреаційного призначення» (вид використання розміщення готелю « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, входить у вид 07.01 «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення».

Земельна ділянка площею 0,0930 га кадастровий номер :02:012:0178, що сформована на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, яка раніше перебувала в оренді Департаменту ДАІ МВС України та була повернута орендарем власнику Затоківській селищній раді 20 листопада 2014 року, за категорією землі є землею рекреаційного призначення та після повернення орендодавцю набула виду використання «для індивідуального дачного будівництва», що відповідно до Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року №548, входить у вид 07.01 «Для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення». Отже, цільове призначення спірної земельної ділянки площею 0,0930 га (кадастровий номер :02:012:0178), яка сформувалася за рахунок вищезазначених земельних ділянок та передана ОСОБА_4 і зареєстрована за ним на праві власності, Е07 «Землі рекреаційного призначення» (вид використання Е 07-03 «Для індивідуального дачного будівництва»).

Державну реєстрацію цієї земельної ділянки проведено на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок, про що зазначав позивач у позовній заяві.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що передача земельної ділянки (кадастровий номер :02:012:0178) у власність ОСОБА_4 для індивідуального дачного будівництва відбулася без зміни цільового призначення цієї земельної ділянки, а саме: категорії Е07 «Землі рекреаційного призначення», а лише зі зміною виду її використання в межах цієї категорії.

Затоківська селищна рада як власник земельної ділянки кадастровий номер :02:012:0178 мала право визначати вид її використання в межах категорії землі рекреаційного призначення. На підставі технічної документації щодо поділу земельна ділянка кадастровий номер :02:012:0178 була сформована з присвоєнням кадастрового номеру та зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Лише потому ця сформована та зареєстрована земельна ділянка була передана ОСОБА_4 у власність.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка, що надана ОСОБА_4 у власність, сформована шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебували у користуванні Департаменту ДАІ МВС України, та зміна цільового призначення ділянки не відбулась, то у відповідності до вимог ст.50 Закону України «Про землеустрій» складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не вимагається, а здійснюється за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Враховано, що за положеннями ч.1 ст.79-1 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що формування земельних ділянок здійснюється:

-у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

-шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

-шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі (ч.3 ст.79-1 ЗК України). Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ч.4). Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у чч.6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок (ч.5).

Частиною 6 ст.79-1 ЗК України встановлено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Згідно з ч.1 ст.50 Закону України «Про землеустрій» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

За положеннями ч.4 ст.26 Закону України «Про державний земельний кадастр» (в редакції на час виникнення спірних відносин) для внесення змін до відомостей Поземельної книги щодо цільового призначення земельної ділянки, складу угідь, нормативної грошової оцінки, а також до відомостей про межі земельної ділянки (у разі їх встановлення (відновлення) за фактичним використанням земельної ділянки) заявник подає до органу, який здійснює ведення Поземельної книги:

- заяву за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру;

- оригінали документації із землеустрою, технічної документації з оцінки земель, які згідно з цим Законом є підставою для внесення таких змін (крім випадків зміни виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель, що згідно з цим Законом не потребує розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки);

- документацію із землеустрою, на підставі якої вносяться зміни до відомостей Державного земельного кадастру, у формі електронного документа (крім випадків внесення відомостей про зміну виду використання);

- документ, що підтверджує оплату послуг із внесення змін до відомостей про земельну ділянку до Поземельної книги.

Отже, доводи позивача, що ОСОБА_4 у порушенні вимог діючого на той час законодавства не виготовлено та не надано на погодження відповідний проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не ґрунтуються на правовій основі, так само як і довід про зміну цільового призначення земельної ділянки під час передачі її у власність ОСОБА_4 .

Рішення Затоківською селищною радою від 29 грудня 2014 року №2683, яким передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку кадастровий номер :02:012:0178 для індивідуального дачного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , прийнято на відповідній правовій основі.

Щодо способу захисту порушених прав, застосованого позивачем

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 22 жовтня 2019 року №923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Позовна заява у цій справі подана прокурором у зв`язку із незаконним, на його думку, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності фізичною особою відповідачем ОСОБА_4 .

Велика Палата Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/36817, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Отже, вимоги про визнання незаконним рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку не відповідають належному способу захисту.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у власність земельної ділянки, також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У таких випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст.ст.387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі прокурором позовні вимоги про визнання незаконним рішення Затоківської селищної ради від 29 грудня 2014 року №2683 «Про передачу гр. ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,0930 га, кадастровий номер :02:012:0178 для індивідуального дачного будівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ; визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 14 січня 2015 року щодо земельної ділянки площею 0,0930 га, кадастровий номер :02:012:0178, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , не відповідають належному способу захисту.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 2 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне сповіщення

Ухвалою суду від 23 листопада 2016 року відкрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду на 22 грудня 2016 року (т.1 а.с.28).

ОСОБА_4 на 22 грудня 2016 року був сповіщений про слухання справи, однак у судове засідання не з`явився, розгляд справи відкладено на 01 лютого 2017 року (т.1 а.с.33,34)

01 лютого 2017 року сторони в судове засідання не з`явились і розгляд справи відкладено на 07 березня 2017 року (т.1 а.с.41).

07 березня 2017 року розгляд справи не відбувся у зв`язку з відпусткою судді та відкладено на 08 травня 2017 року. В той же день представник Довженко О.Ю. в інтересах ОСОБА_4 ознайомився з матеріалами справи (т.1 а.с.42,45). При цьому, матеріали справи не містять доказів сповіщення сторін про слухання справи на 08 травня 2017 року.

08 травня 2017 року сторони не з`явились у судове засідання і розгляд справи відкладено на 12 червня 2017 року (т.1 а.с.46).

На 12 червня 2017 року ОСОБА_4 був сповіщений про розгляд справи, але не з`явився до суду і розгляд справи відкладено на 06 липня 2017 року (т.1 а.с.59,61).

На вказану дату ОСОБА_4 не сповіщений.

06 липня 2017 року сторони в судове засідання не з`явились, розгляд справи відкладено на 14 вересня 2017 року (т.1 а.с.62).

11 вересня 2017 року від ОСОБА_4 надійшла заява про проведення судового засідання, призначеного на 14 вересня 2017 року, без його участі та участі його представника, позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову просив відмовити (т.1 а.с.66).

14 вересня 2017 року справа не розглядалась у зв`язку з відпусткою судді і її розгляд відкладено на 23 жовтня 2017 року (т.1 а.с.67).

Матеріали справи не містять підтвердження сповіщення відповідача ОСОБА_4 про розгляд справи 23 жовтня 2017 року. Наявна на аркуші справи 72 у томі 1 телефонограма представнику ОСОБА_4 , яка не оформлена належним чином без зазначення номера телефона, ПІБ кому адресована та хто прийняв тощо, не є належним сповіщенням у розумінні вимог діючого процесуального законодавства.

23 жовтня 2017 року за відсутності сторін у справі постановлено оскаржуване заочне рішення суду (т.1 а.с.94,95-100).

Аналізуючи наведене, відповідач не був належним чином сповіщений про розгляд справи, призначеної на 23 жовтня 2017 року, на що звернута увага Верховним Судом у постанові від 08 вересня 2021 року у цій справі, що перешкоджало постановлення заочного рішення суду.

За положеннями п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З урахуванням наведеного зазначений довід скарги знайшов своє підтвердження в суді апеляційної інстанції.

При встановлених обставинах інші доводи апеляційної скарги не мають правового значення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Висновки суду першої інстанції не відповідають актуальному правовому висновку, сформульованому у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/373/16-ц зі спору, що виник з подібних правовідносин, а також останній практики Верховного Суду у справах за позовами прокурора до Затоківської селищної ради, громадян, реєстраторів щодо набуття громадянами у власність земельних ділянок (постанови Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі №495/1439/18, від 4 травня 2022 року у справі №495/6094/17).

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог, чим допустив порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові. Враховуючи, що не всі доводи скарги знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, остання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 23 жовтня 2017 року скасувати.

Позов виконуючого обов`язки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради (правонаступником якої є Кароліно-Бугазька сільська рада), ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача, виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, про визнання незаконним рішення, недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: