Справа №489/555/22
Провадження № 22-ц/812/130/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі представника заявника - адвоката Калашникова П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Калашниковим Павлом Володимировичем

на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2022 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., дата складання повного тексту не зазначена, за заявою ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 посилалася на те, що вона має намір пред`явити позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - садово-виноградарське товариства «Зоря», про визнання права власності на нерухоме майно.

Заява мотивована тим, що 03 липня 2019 року їй стало відомо, що рішенням Миколаївської міської ради від 09 квітня 2019 року №51/108 «Про передачу у власність земельної ділянки громадянину по Інгульському району», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки №39 орієнтованою площею 615 кв.м., із земель комунальної власності, для ведення садівництва у садово - виноградарському товаристві «Зоря»( далі - СВТ «Зоря»).

Вказує, що ОСОБА_3 здійснив реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровим №:03:070:0008, яка розташована в м. Миколаєві, СВТ «Зоря». На вказаній земельній ділянці розташований садовий будинок загальною площею 47,2 кв.м., 13 червня 2019 року право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішенням Миколаївської міської ради від 09 квітня 2019 року №51/108 та технічного паспорту №32949, виданого 14 травня 2019 року КП «ММБТІ».

Проте, технічний паспорт № НОМЕР_1 на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований на земельній ділянці № НОМЕР_2 , виданий ще 29 вересня 2017 року на замовлення ОСОБА_1 , яка є користувачем на законних підставах. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірний будинок у СВТ «Зоря» на теперішній час на підставі договору дарування належить ОСОБА_2 .

Посилаючись на вищенаведене та те, що буде пред`явлено позов про визнання за нею права власності на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований на земельній ділянці № НОМЕР_2 , користувачем якого вона є, ОСОБА_1 просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок у садово-виноградарському товаристві « ІНФОРМАЦІЯ_1 », розташованого на земельній ділянці АДРЕСА_1 , заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного садового будинку.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивовано тим, що заявником не наведено встановлених законом підстав та доказів в обґрунтування наявності у неї прав на садовий будинок, зокрема визнання права власності в судовому порядку та позбавлення відповідача права власності, враховуючи, що накладення арешту або заборони вчиняти будь-які дії щодо садового будинку, може призвести до порушення прав і законних інтересів власника цього будинку, що є недопустимим виходячи з принципу непорушності права власності, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 1 Першого протоколу до неї та рішеннями Європейського Суду з прав людини.

Також, заявником не надано доказів щодо наявності у неї правовстановлюючих документів, які б підтверджували її законне право користування садовим будинком, оскільки членська книжка садовода та технічний паспорт на ділянку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» не є достатніми для підтвердження даного факту.

Більш того, зважаючи на те, що законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, проте, заявником жодним чином не обґрунтовано та не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, яким чином невжиття заходів забезпечення позову в обраний нею спосіб, утруднить або зробить неможливим виконання рішення у разі задоволенні її позовних вимог або є ефективний захистом, або поновлення порушених чи оспорюваних її прав або інтересів, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

В апеляційній скарзі адвокат заявника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вказував, що оскаржувана ухвала прийнята судом першої інстанції з неправильним застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Так, зокрема вказував, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що заявником не наведено встановлених законом підстав та доказів в обґрунтування наявності у неї прав на садовий будинок, зокрема визнання права власності в судовому порядку та позбавлення відповідача права власності, враховуючи, що накладення арешту або заборони вчиняти будь-які дії щодо садового будинку, може призвести до порушення прав і законних інтересів власника цього будинку, що є недопустимим виходячи з принципу непорушності права власності, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 1 Першого протоколу до неї та рішеннями Європейського Суду з прав людини. Тобто, суд першої інстанції вважає, що заявником, для забезпечення позовних вимог, вже необхідно надати документи, які підтверджують право власності на садовий будинок, тобто предмет спору. Суд залишив поза уваги, що заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 , та заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаного садового будинку, була подана саме з метою забезпечення інтересів, забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Тобто, саме з метою забезпечення реалізації в майбутньому рішення суду про визнання права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок АДРЕСА_1 , задоволених вимог позивача (заявника) і було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на садовий будинок у СВТ «Зоря».

В провадженні Миколаївського районного суду Миколаївської області знаходиться цивільна справа № 489/2594/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Садово-виноградарське товариство «Зоря» про визнання права власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що судом першої інстанції не було враховано, що відмова заявнику у вжитті заходів забезпечення позову до можливого винесення рішення на користь заявника, може взагалі унеможливити його виконання.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційною скарги.

У судовому засіданні представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Калашников П.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без їх участі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника заявника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції зазначив, що заявником не наведено встановлених законом підстав та доказів в обґрунтування наявності у неї прав на садовий будинок, зокрема визнання права власності в судовому порядку та позбавлення відповідача права власності, враховуючи, що накладення арешту або заборони вчиняти будь-які дії щодо садового будинку, може призвести до порушення прав і законних інтересів власника цього будинку, що є недопустимим виходячи з принципу непорушності права власності, визначених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, статтею 1 Першого протоколу до неї та рішеннями Європейського Суду з прав людини.

При цьому, заявником не надано доказів щодо наявності у неї правовстановлюючих документів, які б підтверджували її законне право користування садовим будинком, оскільки членська книжка садовода та технічний паспорт на ділянку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» не є достатніми для підтвердження даного факту.

Також, законом передбачено, що забезпечення позову можливе лише в разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте, заявником жодним чином не обґрунтовано та не доведено належними, достатніми та допустимими доказами, яким чином невжиття заходів забезпечення позову в обраний нею спосіб, утруднить або зробить неможливим виконання рішення у разі задоволенні її позовних вимог або є ефективний захистом, або поновлення порушених чи оспорюваних її прав або інтересів, за захистом яких вона має намір звернутися до суду.

З такими висновками суд апеляційної інстанції не погоджується з огляду на наступне.

За частинами 1,2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 та частини 3 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пунктів 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При цьому слід мати на увазі, що при розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити і що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання можливого рішення суду про стягнення боргу може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчитися, що між сторонами виник спір.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, колегія суддів також враховує пункт 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Шмалько проти України, згідно з яким право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться цивільна справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде ухвалене на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому його виконанні.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що подання заяви про забезпечення позову до пред`явлення самого позову має особливості правового механізму регулювання.

Так, зокрема, частиною четвертою статті 152 ЦПК України передбачено, що у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів.

Указане зумовлене тим, що у разі подання заяви про забезпечення позову до відкриття провадження у справі у суду немає жодних відомостей про характер правовідносин, які можуть стати в майбутньому предметом судового розгляду, та й справа як така відсутня.

У справі що переглядається встановлено, що у лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

В обґрунтування заяви зазначала, що вона має намір звернутися до суду з позовної заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та третьої особи - СВТ «Зоря» про визнання за нею права власності на садовий будинок у СВТ «Зоря», розташований на земельній ділянці № НОМЕР_2 .

Необхідність застосування заходів забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що вона є користувачем вказаного садовий будинок, розташований за земельній ділянці АДРЕСА_1 за адресою: м. Миколаїв на законних підставах на підтвердження чого надала копію членської книжки садовода, згідної якої останню прийнято до членів ВСТ «Зоря» 13 травня 2017 року та копіє технічного паспорту на ділянку № НОМЕР_2 в СВТ «Зоря» м. Миколаєва, виготовленого на її замовлення КП «ММБТІ».

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету пору - садово-виноградарське товариства «Зоря», про визнання права власності на нерухоме майно. Отже із матеріалів заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги вбачається, що предметом спірних правовідносин є майнові вимоги ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний садовий будинок, розташований за земельній ділянці АДРЕСА_1 .

Іншими словами, позовні вимоги напряму стосуються цього садового будинку, як нерухомого майна.

Таким чином, садовий будинок, стосовно якого заявник просить вжити заходи забезпечення, на час звернення до суду з цією заява, є предметом спору.

Так, суд першої інстанції встановив, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2019 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_3 визнано право власності, в порядку спадкування за законом, на будівельні матеріали, з яких побудований садовий будинок, розташований за земельній ділянці АДРЕСА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 жовтня 2020 року за ОСОБА_3 13 червня 2019 року зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішенням Миколаївської міської ради від 09 квітня 2019 року №51/108 та технічного паспорту №32949, виданого 14 травня 2019 року КП «ММБТІ» ( а.с.19-20).

- від 14 березня 2021 року, право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 11 грудня 2020 року зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 11грудня 2020 року( а.с.21-23).

- від 14 січня 2022 року, право власності на садовий будинок АДРЕСА_1 13 квітня 2021 року зареєстровано за ОСОБА_2 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 13 квітня 2021 року

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу не врахував, що вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо спірного садового будинку унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення судом позову про визнання право власності на це майно, поновлення порушених прав заявника та дійшов помилкового висновку, що заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо необхідності забезпечення позову.

Більш того, висновок суду першої інстанції проте, що заявником не наведено встановлених законом підстав та доказів в обґрунтування наявності у неї прав на садовий будинок, та не надано доказів щодо наявності у неї правовстановлюючих документів в підтвердження законного користування спірним майном не заслуговують на увагу, так як спростовується матеріалами цієї справи. Так, із наданої до заяви копії членської книжки садовода, вбачається, що ОСОБА_1 є членом СВТ «Зоря» і має у користування земельну ділянку № НОМЕР_2 на якій побудовано садовий будинок.

Згідно з п.п.1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Разом з тим, згідно з ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Оскільки, між сторонами виник спір щодо садового будинку, власником якого на теперішній час є ОСОБА_2 і невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в майбутньому, колегія суддів вважає, що обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , узгоджується з заявленими позовними вимогами і необхідність застосування такого заходу забезпечення випливає з фактичних обставин справи.

При цьому, обраний заявником вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на садовий будинок не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_2 , оскільки арештоване майно фактично зберігається в користуванні власника, а обмежується лише можливість його відчужити.

Разом з тим, заява в частині вимог про заборону вчиняти будь-які дії щодо спірної садового будинку, задоволенню не підлягає, оскільки застосований судом вид забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки є достатнім та співмірним.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

Вжиття заходів забезпечення позову буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті та не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

За частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В даному випадку розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду справи згідно із загальними правилами, передбаченими процесуальним законом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Калашниковим Павлом Володимировичем задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити частково.

Накласти арешт на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні заяви в частині заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 25 січня 2023 року.