КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 367/2989/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 листопада 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області в складі судді Мерзлого Л.В., ухвалене в м. Ірпені 19 липня 2023 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (назву змінено на Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В травні 2017 року позивач ПАТ «Сбербанк» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 409202,51 грн. та 122072,69 грн.

Позов мотивував тим, що 15 жовтня 2013 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 96#, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 99900 грн. зі сплатою 33 % річних та можливістю зміни процентної ставки з кінцевим терміном повернення до 14 жовтня 2018 року. Оскільки відповідач неналежно виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 409202,51 грн., з яких заборгованість за кредитом - 93158,09 грн., проценти за користування кредитом - 86292,83 грн., пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 150149,23 грн., пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 79602,36 грн.

Також 15 жовтня 2013 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 уклали договір № 0234/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії та випуском платіжної картки в рамках договору щодо банківського обслуговування, відповідно до якого банк відкрив картковий рахунок, видав відповідачу картку з ПІН-кодом та встановив на кредитну картку кредитний ліміт в сумі 250000 грн. Станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість за даним кредитним договором становить 122072,69 грн., з яких заборгованість за кредитом 45752,01 грн., проценти за користування кредитом 47359,55 грн., пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 18711,74 грн., пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 10249,39 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сбербанк» (назву змінено на АТ «Міжнародний резервний банк») суму кредитної заборгованості в розмірі 531 275,20 грн. та судовий збір 7969,13 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що єдиним унікальним номером справи є 367/2989/17, однак суд ухвалив рішення по іншій справі 367/2898/17.

Вказувала, що судом не надано рішенні належну оцінку тому, що відповідно до відомостей про структуру власності банку станом на 01 січня 2022 року власником 100 % акцій АТ «Міжнародний резервний банк» є ПАТ «Сбербанк Росії». Указом Президента України від 11 травня 2022 року № 326/2022 введено в дію рішення РНБО від 11 травня 2022 року, яким вирішено примусово вилучити в Україні об`єкти права власності рф та її резидентів, а саме корпоративні права, фінансові активи АТ «Міжнародний резервний банк», тобто суд мав вирішити питання про наявність підстав для закриття справи в частині вимог юридичної особи, доходи якої спрямовуються на фінансування збройної агресії рф проти України. Отже, рішення в даній справі ухвалене на користь агресора, що може нести суттєву загрозу національній безпеці України.

Зазначала, що судом не враховано, що матеріали справи не містять жодних відомостей про відкликання ліцензії позивача із запровадженням процедури ліквідації в АТ «Міжнародний резервний банк», і про це не зазначено в рішенні.

Наголошувала, що позивачем не долучено засвідчені належним чином відповідно до ст. 95 ЦПК України письмові докази. Оригінали письмового доказу позивачем також не подано, однак судом не поставлено під сумнів відповідність поданих копій документів до позовної заяви. Відповідно, суд встановив розмір заборгованості без наявності належних та допустимих доказів.

Вказувала, що в рішенні не надано оцінку пропущеному позивачем строку позовної давності та відомостям, вказаним у її заяві про перегляд заочного рішення, що прострочення заборгованості відбулось після 15 квітня 2014 року, останній платіж за кредитним договором № 96# відповідачем здійснено 17 березня 2014 року, а черговий щомісячний платіж 15 квітня 2014 року не сплачено. Оскільки через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору, а саме 15 квітня 2014 року, у банку виникло право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав, а він звернувся лише 11 травня 2017 року, то банком пропущено строк позовної давності.

Вказувала, що судом не враховано позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 про те, що не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в справі № 444/9519/12, вказувала, що в рішенні не надано оцінку пропущеному позивачем строку позовної давності в один рік щодо стягнення неустойки (штрафу, пені).

Вважала, що судом не обґрунтовано різних висновків щодо загальної заборгованості за кредитом, а саме, що станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становила 409202,51 грн., в той час як судом стягнуто суму кредитної заборгованості в розмірі 531275,20 грн.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду щодо питання застосування норм права в подібних правовідносинах про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, у постановах від 05 вересня 2019 року в справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року в справі № 314/5082/17, від 15 січня 2021 року в справі № 494/366/19.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, 15 жовтня 2013 року ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого на підставі зареєстрованих змін до Статуту від 26 листопада 2015 року є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 96#4 (а. с. 8 - 12 т. 1), відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти у сумі 99900,00 грн. на цілі, зазначені у пункті 1.3. цього договору, а позичальник зобов`язався своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому графіком (додаток №1 до кредитного договору). Кінцевий термін повернення кредиту - 14 жовтня 2018 року, що передбачено п.8.1. договору.

Згідно виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 за період з 15 жовтня 2013 року по 28 лютого 2017 року, 15 жовтня 2013 року позичальнику було видано 99900 грн. згідно кредитного договору № 96#4 та заявки ОСОБА_1 від 15 жовтня 2013 року (а. с. 6 т. 1).

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору тип процентної ставки, що застосовується за кредитним договором - фіксована процентна ставка. Розмір фіксованої процентної ставки за користування кредитом складає 33 % річних.

Пунктом 6.9 кредитного договору сторони погодили, що у випадку порушення позичальником своїх зобов`язань, діюча процентна ставка за користування Кредитом встановлюється в новому розмірі. а саме в розмірі збільшеному на 2 процентних пункти.

В зв`язку з порушенням відповідачем умов п. 2.5. кредитного договору щодо обов`язкового страхування, згідно долученої до матеріалів справи копії договору добровільного страхування від нещасного випадку № 03476/13-НС/СБР від 15 жовтня 2013 року (а. с. 14 - 17 т. 1), відповідно до якого черговий період страхування сплив 14 жовтня 2014 року, та не був поновлений відповідачем у зв`язку з неоплатою страхової суми на наступний період страхування, з 01 листопада 2014 року, банк встановив процентну ставку за користування кредитом в розмірі 35% річних.

Пунктом 8.4 кредитного договору передбачено, що у разі, якщо банк використовує право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов`язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника.

Згідно п. 11.6 кредитного договору за будь-якими вимогами сторін, які випливають за даним договором, встановлюється позовна давність тривалістю у три роки.

Повідомленням-вимогою за вих. 5022/7/18-5-1 від 19 червня 2014 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою дострокової сплати повної суми заборгованості за кредитним договором № 96#4, яка станом на 18 червня 2014 року складала 104762,85 грн. та включала в себе 96307,36 грн. загальна заборгованість за кредитом, 8455,49 грн. - нараховані проценти за користування кредитом, 688,32 грн. - пеня (а. с. 13 т. 1).

Вказане повідомлення отримано ОСОБА_1 26 червня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 13 т. 1).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 96#4 становить 409202,51 грн., з яких: заборгованості за кредитом - 93158,09 грн.; процентів за користування кредитом - 86292,83 грн.; пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 150149,23 грн.; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 79 602,36 грн. (а. с. 5 т. 1).

15 жовтня 2013 року ПАТ «Дочірній Банк Сбербанку Росії», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого на підставі зареєстрованих змін до Статуту від 26 листопада 2015 року є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 був укладений договір № 0234/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії та випуском платіжної картки в рамках договору щодо банківського обслуговування (а. с. 22 т. 1), відповідно до якого банк відкрив картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України, видав відповідачу кредитну картку з ПІН-кодом та встановив на кредитну картку кредитний ліміт в сумі 250000 грн., що підтверджується випискою з рахунку (а. с. 20 т. 1).

Пунктом 2 договору № 0234/980 передбачено, що не пізніше 3 робочих днів банк встановлює позичальнику по рахунку 2 на умовах цього договору кредитну лінію строком на 2 роки (строк дії ліміту кредитної лінії). Максимальний розмір ліміту кредитної лінії може становити 250000 грн. Банк надає позичальнику кредит, позичальник зобов`язується повернути банку кредит не пізніше кінцевого строку дії ліміту кредитної лінії в тому числі несанкціонований овердрафт, а також сплачувати банку мінімальний платіж, проценти за користування кредитом, комісії, штрафні санкції інші передбачені платежі.

Згідно п. 3 договору № 0234/980, банк має безумовне право без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку відмовитись від подальшого виконання взятих на себе зобов`язань/умов за цим договором, у тому числі в разі невиконання/несвоєчасного виконання позичальником зобов`язань/умов, вказаних в цьому договорі, перед банком.

Пунктом 4 договору № 0234/980 передбачено, що протягом строку дії ліміту кредитної лінії позичальник зобов`язаний сплачувати банку щомісячно, починаючи з розрахункової дати до 15 числа наступного календарного місяця включно: мінімальний платіж, який складається із суми - 5% від розміру загальної суми боргу (сума отриманого непогашеного позичальником кредиту за цим договором, суми простроченої заборгованості за будь-якими платежами позичальником перед банком по договору (в разі її наявності), суми нарахованих і не сплачених станом на розрахункову дату процентів користування кредитом), пеню на суму несанкціонованого овердрафту (при їх наявності).

Відповідно до п. 8.1 договору тип процентної ставки, що застосовується за Кредитним договором - фіксована процентна ставка. Позичальник зобов`язався сплачувати банку за користування кредитом проценти у строк, зазначений в п. 4 цього договору. Сторони погодили у п. 12. кредитного договору, що банк має право змінювати процентну ставку, зазначену у договорі та це не потребує укладення між сторонами будь-які додаткової угоди в кожному такому випадку зміни процентної ставки. Про зміну розміру процентної ставки банк повідомляє позичальника шляхом надсилання відповідного смс повідомлення на номер мобільного телефону, вказаний в заяві-анкеті позичальника та/або шляхом розміщення відповідної інформації на сайті банку. При цьому, днем повідомлення позичальника вважається відповідний день надсилання банком смс повідомлення на номер мобільного телефону та або день розміщення відповідної інформації на сайті банку в залежності від обраного банком способу повідомлення.

08 грудня 2014 року та 08 травня 2015 року на сайті банку були опубліковано оголошення для клієнтів про зміни розміру процентної ставки (а. с. 24 - 26 т. 1). Від позичальника не надходило письмове повідомлення про непогодження з запропонованим банком новим розміром процентної ставки, у зв`язку з чим та на підставі п. 13 кредитного договору вважається, що позичальник погодився з запропонованими банком змінами, в зв`язку з чим з 08 січня 2015 року процентна ставка за кредитним договором № 0234 становила 34 % річних, а з 12 червня 2015 року - 41 % річних.

Повідомленням-вимогою за вих. 4954/7/18-5-1 від 17 червня 2014 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою дострокової сплати повної суми заборгованості за кредитним договором № 7647187 про відкриття та обслуговування спеціального карткового рахунку з кредитним лімітом з видачею платіжної картки, за умовами якого позичальнику було встановлено кредитну лінію до карткового рахунку в сумі 56800 грн. з процентною ставкою 32 % річних з кінцевим строком повернення до 17 жовтня 2015 року. Повідомлено, що станом на 17 червня 2014 року за договором обліковується прострочена заборгованість протягом 62 днів в сумі 9334,19 грн. Зважаючи на вищевикладене, банк вимагав дострокового повернення повної суми заборгованості за договором, яка станом на 17 червня 2014 року складала 60229,75 грн. та включала в себе 56643,41 грн. загальна заборгованість за кредитом, 3586,34 грн. - нараховані проценти за користування кредитом, 107,26 грн. - сума підвищеної процентної ставки, що нарахована за порушення виконання умов кредитного договору (а. с. 23 т. 1).

Вказане повідомлення отримано ОСОБА_1 27 червня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 23 т. 1).

Згідно розрахунку заборгованості, станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 0234/980 становить 122072,69 грн., з яких: заборгованості за кредитом - 45752,01 грн.; процентів за користування кредитом - 47359,55 грн.; пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом - 18711,74 грн.; пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом - 10249,39 грн. (а. с. 18 - 19 т. 1).

17 квітня 2014 року ОСОБА_1 зверталася до банку з заявою на ім`я керуючого Київським відділенням банку № 18 про те, що з листопада 2013 року по теперішній час їй затримують виплати заробітної плати, в зв`язку з чим вона не має можливості здійснити чергову виплату за кредитною угодою № 7770234 від 15 жовтня 2013 року та картковий рахунок (а. с. 203 т. 1).

Також 13 травня 2014 року ОСОБА_1 зверталася до банку з заявою, згідно якої 15 серпня 2013 року вона уклала кредитний договір № 7770234 зі «Сбербанком Росії», на момент укладення її заробітна плата дозволяла здійснювати виплати по кредиту і картковому рахунку № НОМЕР_2 регулярно і в строк. З листопада виплати по заробітній платі стали відбуватися нерегулярно та з затримками, розмір зменшився, в зв`язку з чим просила призначити їй кредитні канікули за кредитом та кредитній картці (а. с. 204 - 205 т. 1).

На а. с. 214 - 227 т. 1 знаходиться виписка з особового рахунку ОСОБА_1 за період з 15 жовтня 2013 року по 08 жовтня 2014 року, на якій відображено рух коштів по рахунку.

18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подано до суду заяву, в якій відповідач просила відмовити в позові в зв`язку зі спливом позовної давності.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов АТ «Міжнародний резервний банк» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зобов`язання по кредитному договору відповідачем не виконано, то сума заборгованості, що утворилася, яка складається з заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом, пені за прострочення повернення заборгованості за кредитом, пені за прострочення сплати процентів за користування кредитом підлягає стягненню з нього у повному обсязі.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Дійсно, оскільки заборгованість за фактично отриманим тілом кредиту позичальником повернута не була, і відповідачем вказаних обставин не спростовано, банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині стягнення суми заборгованості за нарахованими відсотками, враховуючи наступне.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, оскільки в червні 2014 року банк звернувся до ОСОБА_1 з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами, з цього моменту банк таким чином змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до вимог статті 1050 ЦК України та фактично мав зафіксувати розмір існуючої у ОСОБА_1 заборгованості за процентами та пенею і припинити її нарахування.

Разом із тим, в порушенням вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, а саме розрахунку заборгованості, із яких вбачається, що після використання банком права вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів та пені шляхом направлення вимоги в червні 2014 року, банк продовжував нараховувати проценти та пеню за користування кредитом, і розрахунки заборгованості за обома кредитами станом 28 лютого 2017 року по процентам та пені банком визначені за період з липня 2014 року по 27 лютого 2017 року (а. с. 5, 18 т. 1).

Таким чином, судом першої інстанції не встановлена належним чином суми заборгованості, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та пеню лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що банк не мав права нараховувати проценти та пеню після пред`явлення вимоги про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договорами взагалі, апеляційний суд не надає оцінки доводам апеляційної скарги, що не підлягає стягненню неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена, і що стягнення неустойки можливе лише в межах спеціальної позовної давності за один рік, і що перебіг позовної давності для стягнення неустойки за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу, не підтверджує і не спростовує ці доводи.

Апеляційний суд також враховує доводи апеляційної скарги в частині різних висновків щодо загальної заборгованості за кредитом, а саме, що станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором становила 409202,51 грн., в той час як судом стягнуто суму кредитної заборгованості в розмірі 531275,20 грн.

Дійсно, задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, станом на 28 лютого 2017 року загальна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 96#4 встановлена судом в розмірі 409202,51 грн., залишивши поза увагою, що предметом даного позову є стягнення заборгованості за двома договорами, при цьому розміру заборгованості ОСОБА_1 за договором № 0234/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії не встановив, однак стягнув суму заборгованості в розмірі 531275,20 грн.

Крім того, судом першої інстанції не було розглянуто заяву відповідача ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності і не надано оцінки її обґрунтованості.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що єдиним унікальним номером даної справи є 367/2989/17, однак рішення ухвалене по іншій справі № 367/2898/17, апеляційний суд зауважує, що це є очевидною опискою, яка, за відсутності встановлених апеляційним судом інших підстав для скасування рішення, могла б бути виправлена судом першої інстанції в порядку ст. 269 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції не може залишатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті вимоги АТ «МР Банк» про стягнення заборгованості за кредитними договорами, апеляційний суд виходить із того, що 15 жовтня 2013 року ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 96#, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 99900 грн. до 14 жовтня 2018 року під 33 % річних, а також договір № 0234/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії, за умовами якого банк видав відповідачу кредитну картку зі встановленим кредитним лімітом в сумі 250000 грн. під 5 % річних, з установленими графіками щомісячного повернення кредитів і процентів за користування грошовими коштами, а ОСОБА_1 частково здійснювала погашення кредитів, що підтверджується кредитними договорами та виписками з рахунку ОСОБА_1 , копії яких наявні в матеріалах справи.

Оскільки станом на 28 лютого 2017 року у ОСОБА_1 утворилась заборгованість по тілу кредиту за кредитним договором № 96#4 в розмірі 45752,01 грн., за договором № 0234/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії - в розмірі 93158,09 грн., всього 138910,10 грн., відтак, з урахуванням зміни позивачем в червні 2014 року строку виконання основного зобов`язання шляхом пред`явлення вимоги про дострокову сплату повної суми заборгованості, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по тілу кредиту в зазначеному розмірі.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти та пеня, нараховані станом на час пред`явлення вимог про дострокове повернення повної суми заборгованості по кредитними договорами: за кредитним договором № 96#4 - 8455,49 грн. нарахованих процентів за користування кредитом, а також 688,32 грн. суми пені станом на 18 червня 2014 року (а. с. 13 т. 1), за договором № 0234/980 про відкриття та обслуговування карткового рахунку з лімітом кредитної лінії - 3586,34 грн. нарахованих процентів за користування кредитом, а також 107,26 грн. суми підвищеної процентної ставки, що нарахована за порушення виконання умов кредитного договору станом на 17 червня 2014 року (а. с. 23 т. 1), всього 12837,41 грн.

Відповідачем під час розгляду справи подано до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, мотивовану тим, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості здійснено ОСОБА_1 17 березня 2014 року, а через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору 15 квітня 2014 року у банку виникло право на звернення до суду, однак з позовом він звернувся лише 11 травня 2017 року (а. с. 202 т. 1).

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Разом із тим, доводи ОСОБА_1 про те, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості нею здійснено 17 березня 2014 року, спростовуються виписками з особового рахунку (а. с. 214 - 227, 20 - 21 т. 1), з яких вбачається, що відповідачем здійснювались регулярні погашення кредитів та процентів за користування ними, і останній платіж за кредитним договором № 96#4 ОСОБА_1 здійснено 18 липня 2014 року, за договором № 0234/980 - 03 липня 2014 року, отже перебіг позовної давності переривався відповідачем, і враховуючи, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права 10 травня 2017 року, строк позовної давності ним не порушено.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постановах від 05 вересня 2019 року в справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року в справі № 314/5082/17, від 15 січня 2021 року в справі № 494/366/19 апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки у наведених справах судами встановлені інші фактичні обставини, а саме звернення позивачів до суду з пропуском трирічного строку позовної давності після внесення позичальниками останніх щомісячних платежів за кредитними договорами.

Апеляційний суд не приймає як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 що позивачем не долучено засвідчені належним чином письмові докази, і суд встановив розмір заборгованості без наявності належних і допустимих доказів, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Так, на підтвердження обставин, на які посилався банк, обґрунтовуючи свої вимоги, ним було надано до суду розрахунки заборгованості позичальника, копії виписок з рахунку позичальника, копію заяви відповідача про видачу кредитних коштів, копії кредитних договорів, копії повідомлень-вимог, копію договору страхування, копію паспорту та ідентифікаційного номеру відповідача, копію змін до статуту банку, копію виписки з ЄДРПОУ щодо позивача, копію свідоцтва НБУ про реєстрацію позивача, копію довіреності на представника.

Разом із тим, порядок засвідчення копій документів визначений пунктами 5.26, 5.27 ДСТУ 4163-2003, відповідно до яких (в редакції станом на день пред`явлення позову) відбитком печатки організації засвідчують на документі підпис відповідальної особи. Перелік документів, на які ставлять відбиток печатки, визначає організація на підставі нормативно-правових актів. Його подають в інструкції з діловодства організації. Відбиток печатки ставлять так, щоб він охоплював останні кілька літер назви посади особи, яка підписала документ. Відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії і проставляють нижче реквізиту 23. Зазначеним способом повинна засвідчуватися кожна сторінка документа, поданого у копії. У разі подання учасником справи до суду пакету документів у копіях, які прошиті із проставленням на останній його сторінці посвідчувального напису, із зазначенням кількості сторінок та проставленням підпису уповноваженої особи заявника та його печатки, такі процесуальні дії учасника справи свідчать про подання ним копій документів з дотриманням вимог щодо їх засвідчення відповідно до вимог національного стандарту щодо оформлення документів.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 910/8794/17.

Також Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 761/5894/17 визначив, що у випадку подання доказів прошитими та пронумерованими вони вважаються належним чином засвідченими, якщо всі необхідні реквізити, передбачені вищезгаданим Національним стандартом України, наявні лише на звороті останнього аркуша.

Матеріалами справи, яка переглядається, підтверджено, що позовна заява підписана представником банку за довіреністю Щербань Л.А., а на зворотному боці пакета документів позовної заяви з доданими до неї матеріалами міститься напис «прошито та скріплено печаткою, 36 аркушів, який підписано ОСОБА_2 та скріплений печаткою ПАТ «Сбербанк» з датою засвідчення 05 травня 2017 року.

Крім того, оскільки в апеляційній скарзі відповідач не зверталася з клопотаннями про витребування оригіналів для огляду або належним чином засвідченої копії письмових доказів від особи, у якої вони знаходяться, вказані докази приймаються апеляційним судом як належні, допустимі і достовірні.

За таких обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неналежне засвідчення письмових доказів та непідтвердження відповідність копії письмового доказу оригіналу є безпідставними.

Крім того, не ґрунтуються на процесуальних нормах ЦПК України та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що суд повинен був вирішити питання про закриття провадження в справі в частині вимог юридичної особи, доходи якої спрямовуються на фінансування збройної агресії рф проти України.

Є неспроможними та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що оскільки станом на 01 січня 2022 року власником 100 % акцій АТ «Міжнародний резервний банк» є ПАТ «Сбербанк Росії», рішення в даній справі ухвалене на користь агресора, що може нести суттєву загрозу національній безпеці України, та що із запровадженням процедури ліквідації в АТ «Міжнародний резервний банк» відкликано ліцензії.

Відповідно до рішення Правління НБУ від 25 лютого 2022 року № 91-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 25 лютого 2022 року № 131 «Про початок процедури ліквідації АТ «МР Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації АТ «Міжнародний резервний банк».

Тобто, починаючи з 25 лютого 2022 року розпочато процедуру ліквідації АТ «МР Банк».

Також, ст. 1 Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 11 травня 2022 року «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» від 12 травня 2022 року № 2249-ІХ затверджено Указ Президента України від 11 травня 2022 року «Про примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів».

Так, згідно п. 1 рішення РНБО України від 11 травня 2022 року примусово вилучено в Україні такі об`єкти права власності Російської Федерації та її резидентів, як корпоративні права у розмірі 100 % майна АТ «Міжнародний резервний банк», що належать ПАТ «Сбербанк Росії».

Водночас, згідно ст. 1 Закону України «Про основні засади примусового вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів» для цілей цього Закону терміни вживаються в такому значенні: примусове вилучення в Україні об`єктів права власності Російської Федерації та її резидентів - примусове вилучення об`єктів права власності Російської Федерації та об`єктів права власності її резидентів з мотивів суспільної необхідності (включаючи випадки, за яких це настійно вимагається військовою необхідністю) на користь держави Україна на підставі і в порядку, встановлених цим Законом.

Отже, 100 % корпоративних прав банку було вилучено в попередніх власників на користь держави Україна, на підтвердження чого позивачем надано витяг з ЄДРПОУ від 10 січня 2023 року щодо АТ «Міжнародний резервний банк», згідно якого, інформація про кінцевого бенефіціарного власника (контролера) юридичної особи, у тому числі відомості про юридичних осіб, через яких здійснюється опосередкований вплив на юридичну особу: 100 відсотків акцій АТ «Міжнародний резервний банк» належить Державі Україна в особі Державного підприємства «Національний фонд інвестицій України» та відсутні будь-які інші фізичні особи, які відповідають статусу кінцевого бенефіціарного власника (а. с. 74 т. 2).

Доводи апеляційної скарги про відкликання банківської ліцензії позивача відхиляються апеляційним судом, оскільки жодним чином не впливають на можливість ухвалення рішення про стягнення заборгованості на користь позивача за кредитними договорами, укладеними в період дії відкликаних на даний час банківських ліцензій.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ «Міжнародний резервний банк» заборгованість за кредитними договорами в загальному розмірі 151747,51 грн. та судовий збір пропорційно до задоволення позовних вимог на 29 % в розмірі 2311,05 грн.

В решті позову апеляційний суд відмовляє з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення на 71 % в розмірі 8487,13 грн.

Шляхом зустрічного зарахування судових витрат з позивача на користь відповідача остаточно підлягає стягненню судові витрати в розмірі 6176,08 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 липня 2023 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерне товариство «Міжнародний резервний банк» (м. Київ вул. Володимирська 46 ) заборгованість за кредитними договорами в розмірі 151747,51 грн.

В решті позову Акціонерного товариство «Міжнародний резервний банк» відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Міжнародний резервний банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6176,08 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 09 листопада 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.