Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Малюк В.М.,

при секретарі судового засідання - Матіко Я.Ю.,

за участю: прокурора Губаль О.В.,

представника відповідача Ужгородської міської ради Белякова А.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Ламбрух О.С.,

та третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, матеріали цивільної справи за позовною заявою керівника Ужгородської окружної прокуратури до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи на боці позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 року за №727, визнання незаконним та скасування пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 року за №866 та витребування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

Керівник Ужгородської окружної прокуратури звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Ужгородської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , про визнання незаконним та скасування пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 року за №727, визнання незаконним та скасування пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 року за №866 та витребування земельної ділянки.

Позовні вимоги мотивує тим, що прокуратурою встановлені достатні підстави для вжиття заходів реагування щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства шляхом скасування незаконних рішень Ужгородської міської ради щодо передачі у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок територій наданих для розміщення гаражів.

Встановлено, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 за №727 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_4 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

У подальшому, рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 за №866 вказаній особі затверджено проект відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

На момент звернення до суду із даним позовом, земельну ділянку було відчужено ОСОБА_6 , інформація про що міститься у витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372.

Зазначає, що вказані рішення Ужгородської міської ради прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, у зв`язку з чим такі підлягають визнанню незаконними, а отже земельна ділянка підлягає витребуванню з наступних підстав.

Режим забудови територій, визначених для містобудівних потреб, що встановлений у генеральних планах населених пунктів, є обов`язковий для врахування під час розроблення землевпорядної документації (ч. 2 ст. 25 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно викопіювання з генерального плану міста Ужгород затвердженого рішенням Ужгородської міської ради за №313 від 04.06.2004, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на оспорюваній земельній ділянці не передбачено та, натомість визначено цю зону як землі транспорту, а за умовними позначеннями існуючого використання визначено ці землі як землі колективного розміщення гаражів.

Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вимогам ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».

Більше того, станом на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень на оспорюваній земельній ділянці було розміщено ряд гаражів, з яких на даний час зберігся лише гараж ОСОБА_2 , дозвіл на встановлення якого було надано на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за №455 від 29.10.1980.

Отже при прийнятті рішення Ужгородської міської радою по суті було припинено титульне право користування земельної ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо.

Прокурор вказує також, що дослідженням змісту висновку державної експертизи проекту відведення оспорюваної земельної ділянки встановлено, що розроблений проект не відповідає вимогам законодавства і на підставі п.11 Висновку повернутий на доопрацювання.

Крім того вказує, що волевиявлення територіальної громади міста Ужгорода, як власника нерухомого майна, на відведення земельних ділянок та передачу у користування могло мати місце тільки за умови неухильного дотримання вимог законодавства Ужгородською міською радою при прийнятті спірних рішень та, натомість, прийняття оспорюваних у супереч вимогам законодавства рішень не може свідчити про наявність волі власника землі (територіальної громади) на вибуття з комунальної власності землі, а тому на думку позивача є всі підстави витребувати земельну ділянку на підставі ст. 388 ЦК України.

Враховуючи викладене, просить суд визнати незаконним та скасувати пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 за №727, визнати незаконним та скасувати пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 за №866 та витребувати земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га вартістю 882 090,00 грн., яка знаходиться у володінні ОСОБА_6 на користь територіальної громади міста Ужгорода.

12.12.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у цивільній справі № 308/14172/18 відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га.

04.02.2019 року постановою Закарпатського апеляційного суду скасовано ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 12.12.2018 року та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га.

13.02.2019 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області цивільну справу № 308/14172/18 прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

13.03.2019 року представником відповідача ОСОБА_6 - адвокатом Лабрух О.С., подано відзив на позов, у якому останній зазначає, що позовні вимоги є безпідставними та просив відмовити у задоволенні таких. Вказав, що прийняті Ужгородської міської радою (як суб`єктом владних повноважень) рішення є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, які вичерпали свою дію внаслідок їх виконання. Тобто, у разі прийняття органом місцевого самоврядування ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту. Зазначає, що міська рада передала спірну земельну ділянку у власність, прийнявши відповідне рішення про це. Таким чином, наявність у діях власника волі на передачу майна іншій унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Додатково вказав на відсутність повноважень прокурора на звернення до суду з таким позовом.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26.09.2019 року залучено до справи у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

10.02.2021 року представник відповідача Ужгородської міської ради до суду подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, яку мотивує тим, що прокурором не доведено законних підстав для представництва інтересів держави у правовідносинах з оскарження рішень органу місцевого самоврядування, пов`язаних з розпорядженням землею комунальної власності, що свідчить про заявлення позову особою, яка не має цивільної дієздатності та є підставою для залишення позову без розгляду.

11.11.2021 року суд замінив позивача на належного на Ужгородську окружну прокуратуру та залучив ОСОБА_5 , як правонаступника відповідача ОСОБА_6

13.07.2022 року прокурором подано заяву про зміну частини предмету позову, в якій прокурор просить суд змінити п.5 позовних вимог, виклавши їх в наступній редакції : витребувати від ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372, площею 0,1 га на користь територіальної громади м. Ужгород.

19.09.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, клопотання представника Ужгородської міської ради про залишення позову без розгляду - залишено без розгляду, в задоволенні клопотання адвоката Ламбрух О.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду - відмовлено, закрито підготовче провадження по цивільній справі №308/14172/18 та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судовому засіданні прокурор Губаль О.В. позовні вимоги підтримав з викладеними в таких мотивами та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник Ужгородської міської ради у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_7 адвокат Ламбрух О.С. у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову. Вважає, що оскаржувані рішення Ужгородської міської ради відповідають вимогам чинного законодавства. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів зазначених прокурором. Що стосується висновку експерта за 2020 р., то такий є нечітким, оскільки в такому містяться припущення. Прокурором заявлено віндикаційний позов до ОСОБА_8 , однак на даний час, остання не зареєструвала своє право власності на спірну земельну ділянку. Крім цього вважає, що прокурором пропущено строки позовної давності.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали думку прокурора.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засіданні повторно не з`явився хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що рішенням 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 за №727 «Про надання та приватизацію земельних ділянок» ОСОБА_4 надано дозвіл на підготовку проекту відведення земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарськцх будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

У подальшому, рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 за №866 вказаній особі затверджено проект відведення та передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування будівель житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

В подальшому земельну ділянку було відчужено ОСОБА_6 , інформація про що міститься у витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372.

Зокрема, відносини щодо володіння, користування та розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України і прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. ст. 13, 41 Конституції України, від імені Українського народу права власника, зокрема на землю, здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

За змістом ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності і зміна їх цільового призначення відповідно до цього Кодексу.

В силу ст. 116 вказаного Кодексу визначено, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

За статтею 3 Закону України «Про планування та забудову територій», рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування з питань забудови та іншого використання територій, вибору, вилучення (викупу) і надання земельних ділянок для містобудівних потреб приймаються в межах, визначених законом відповідно до містобудівної документації за погодженням з спеціально уповноваженими органами з питань містобудування та архітектури.

Статтею 1 Закону України «Про планування та забудову територій», який діяв на час прийняття оскаржуваного рішення, передбачено, що містобудівною документацією, яка визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту, є генеральний план населеного пункту.

Встановлено, що згідно викопіювання з генерального плану міста Ужгород затвердженого рішенням Ужгородської міської ради за №313 від 04.06.2004 року, будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд на оспорюваній земельній ділянці не передбачено, натомість визначено цю зону як землі транспорту, а за умовними позначеннями існуючого використання визначено ці землі як землі колективного розміщення гаражів.

Таким чином, розміщення на цій земельній ділянці індивідуального житлового будинку не передбачене генеральним планом міста і надання дозволу на його розміщення без внесення і затвердження змін до генерального плану суперечить вимогам ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій».

Крім цього, станом на момент прийняття міською радою оскаржуваних рішень на оспорюваній земельній ділянці було розміщено ряд гаражів, з яких на даний час зберігся лише гараж ОСОБА_2 , дозвіл на встановлення якого було надано на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів за №455 від 29.10.1980.

Отже при прийнятті рішення Ужгородської міської радою по суті було припинено титульне право користування земельної ділянкою на підставі прийнятого раніше рішення уповноваженого органу, а тому без згоди землекористувача відводити земельну ділянку іншій особі було неприпустимо.

Прийняттям рішення про передачу земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку порушено також і вимоги ст.ст. 9, 32, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 186 Земельного кодексу України.

Так за вимогами ст. 9 вказаного Закону, проекти із землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягали проведенню обов`язковій експертизі.

Ці вимоги кореспондуються зі статтею 186 Земельного кодексу України, за якою визначено, що проекти землеустрою, матеріали державного земельного кадастру, проекти з питань використання і охорони земель, реформування земельних відносин, а також техніко-економічні матеріали обґрунтувань використання і охорони земель підлягають державній експертизі, яка здійснюється органом по земельних ресурсах відповідно до закону.

Статтею 32 Закону України про державну експертизу землевпорядної документації визначено, що державна експертиза проводиться шляхом розгляду документації та матеріалів, а за необхідності - шляхом проведення обстежень у натурі (на місцевості).

При цьому чітко визначено, що при проведенні державної експертизи досліджуються, перевіряються, аналізуються та оцінюються: питання дотримання вимог законодавства та встановлених стандартів, норм і правил при прийнятті проектних рішень; відповідність передбачених документацією і матеріалами заходів завданням на проектування, вимогам раціонального використання та охорони земель, а також дотриманню законних прав та інтересів власників земельних ділянок та землекористувачів, держави і суспільства; еколого-економічна ефективність проектних рішень щодо запобігання їх негативного впливу на стан земельних ресурсів, суміжні земельні ділянки, ландшафт.

Більше того, статтею 35 вказаного Закону чітко визначено, що висновки державної експертизи після їх затвердження спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері державної експертизи є обов`язковими для прийняття до розгляду замовником і врахування при прийнятті відповідного рішення щодо об`єктів державної експертизи.

Разом з тим, при дослідженні змісту висновку державної експертизи проекту відведення оспорюваної земельної ділянки встановлено, що розроблений проект не відповідає вимогам законодавства і на підставі п. 11 Висновку повернений на доопрацювання.

Крім цього, згідно висновку експерта №15/98 від 09.06.2020 року земельна ділянка за кадастровим номером :54:001:0372 ймовірніше за все потрапляє в зону території комунальних підприємств транспорту та зв`язку, розташованої по АДРЕСА_1 , зображеної на фрагменті Генерального плану м. Ужгород 2004, доданого до листа Управління містобудування та архітектури за №86/01-15 від 29.05.2020.

Таким чином прийняття рішення Ужгородської міської ради всупереч виявлених порушень при проведенні державної експертизи суперечить і вимогам ст.ст. 9, 32, 35 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» та ст. 186 Земельного кодексу України.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

В силу статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на викладене, оспорювані рішення Ужгородської міської ради є незаконними та підлягають до скасування.

З приводу вимоги позивача про витребування земельної ділянки за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га, слід зазначити наступне.

Судом встановлено, що згідно витягу з державного земельного кадастру, земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 було відчужено ОСОБА_6 .

Однак встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, долученого до матеріалів справи.

Згідно довідки №40/01-16 від 13.10.2020 року, наданої приватним нотаріусом Головко В.Є., Скакандій О.Л. є єдиною спадкоємицею ОСОБА_6 за спадковою справою №4/2020.

З наведеного можна зробити висновок, що оспорювана земельна ділянка за №:54:001:0372 площею 0,1 га, фактично перебуває у володінні ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 11.11.2021 року залучено ОСОБА_1 , як правонаступника відповідача ОСОБА_6 .

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Так, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Норма статті 388 ЦК України може застосовуватись як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Згідно із п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України (п. 26 Постанови Пленуму).

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України.

У разі встановлення наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту (зокрема й такий спосіб захисту як визнання недійсним договору купівлі - продажу). У таких відносинах захист прав особи, яка є власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, за наявності підстави, визначеної ст. 388 ЦК України, яка дає право витребувати майно у набувача майна за відплатним договором. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 04.12.2012 у справі № 3- 55гс12.

Разом з тим рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Пунктом 10 цієї ж постанови визначено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду (в постанові від 12.02.2020 у справі П/811/1640/17) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).

В разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави. Суд вважає доведеною обставину незаконного вибуття спірної земельної ділянки з державної власності, оскільки відповідач ОСОБА_4 набув право власності на землю без відповідної правової підстави.

Враховуючи викладене, вказана земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , яка є фактичним володільцем майна, на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Щодо твердження адвоката Ламбрух О.С. про те, що земельну ділянку не може бути витребувано від ОСОБА_1 , оскільки остання не є власницею такої, то суд зазначає, що ОСОБА_1 є єдиною спадкоємицею ОСОБА_6 за спадковою справою №4/2020 та вказана земельна ділянка перебуває у її фактичному володінні, а тому суд вважає, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню саме у ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та існування правових підстав для їх задоволення.

Що стосується твердження адвоката Ламбрух О.С. щодо пропуску прокурором строку позовної давності, то такі є безпідставними, оскільки необхідно зазначити, що позивачем встановлені достатні підстави для вжиття заходів реагування щодо відновлення порушень інтересів держави у сфері регулювання земельного законодавства при дослідженні матеріалів кримінального провадження №0003898 відомості про яке внесено до ЄРДР 07.01.2016 року, тоді як позивач звернувся з даним позовом до суду 07.12.2018 року, тобто в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, слід стягнути солідарно з Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі - 17636,35 грн.

Керуючись ст. 4,5, 13, 76, 81, 141 263-265, 268, 273ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 2.46 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 23.05.2008 за №727.

Визнати незаконним та скасувати пункт 1.45 рішення 4 сесії 5 скликання Ужгородської міської ради від 17.10.2008 за №866.

Витребувати земельну ділянку за кадастровим номером :54:001:0372 площею 0,1 га вартістю 882 090,00 грн., яка знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Ужгорода.

Стягнути солідарно з Ужгородської міської ради та ОСОБА_1 на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі - 17636,35 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення суду складено 06.02.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду В.М. Малюк