Справа № 182/2055/23
Провадження № 2/0182/1601/2023
У Х В А Л А

Іменем України

12.05.2023 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування слідства, прокуратури і суду, -

В С Т А Н О В И В:

До Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування слідства, прокуратури і суду.

Суддя, розглянувши подані матеріали, вважає, що позовна заява підлягає залишенню без руху з таких підстав.

Приписами частини 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі Закон № 266/94-ВР) питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом, відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається, відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Системний аналіз Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", наказу Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 "Про затвердження Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" (далі наказ № 6/5/3/41) права свідчить про те, що заява про відшкодування моральної шкоди розглядається тільки судом з урахуванням фактичних обставин щодо наявності моральної шкоди в межах, встановлених саме цивільним законодавством, з дослідженням доказів, у тому числі, висновків експертизи. Такі процесуальні дії суду притаманні змагальному процесу, яким є, за чинними на цей час процесуальними кодексами, саме позовне провадження.

У пунктах 117-118, 147, 149 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила: "за таких обставин термін "заява" при зверненні потерпілої особи до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у сенсі Закону № 266/94-ВР та наказу № 6/5/3/41 слід розуміти як вимогу про відшкодування шкоди, і такі справи слід розглядати за правилами позовного провадження. При цьому не має значення назва такої вимоги, якщо з її змісту вбачаються усі складові елементи відповідно до вимог статті 175 ЦПК України. При цьому позивачем у цих справах повинна бути потерпіла особа, а відповідачем держава в особі відповідного органу. Доводи касаційної скарги про те, що Закон № 266/94-ВР дозволяє звернутися до суду саме із заявою про відшкодування моральної шкоди без зазначення відповідача, а не лише з позовною заявою, є безпідставними, оскільки, як зазначалося вище, у цьому випадку заявник просить про відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, ніж визначений частиною третьою статті 13 цього Закону, що вимагає доведення визначеного ним розміру на підставі наданих ним доказів. При цьому орган державної влади, що представляє державу у цих правовідносинах, у свою чергу має право на спростування цього розміру. При цьому слід зауважити, що незазначення заявником відповідача за поданими вимогами позбавляє в подальшому суд у випадку встановлення його неналежності здійснити процесуальні дії щодо його заміни на належного відповідача, оскільки таких правомочностей, як притягнення відповідача до участі у справі за власною ініціативою, у суду не передбачено процесуальним законом, що порушує принцип незалежності та безсторонності суду у поєднанні з принципом диспозитивності".

Крім того, враховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 114, 147 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 201/10234/20 (провадження № 14-77цс21), заява про відшкодування моральної шкоди розглядається судом у позовному провадженні, а звернення до суду із заявою про відшкодування моральної шкоди в більшому розмірі, ніж визначений частиною третьою статті 13 Закону № 266/94-ВР, вимагає доведення визначеного заявником розміру на підставі наданих ним доказів. При цьому орган державної влади, що представляє державу у цих правовідносинах, у свою чергу має право на спростування цього розміру.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, до даної заяви слід застосувати вимоги ст.175 ЦПК України.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

Однак дана позовна заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме позивачем не зазначено:

- зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачем в якості відповідачів по справі зазначено - Дніпропетровську обласну прокуратуру, Головне управління національної поліції в Дніпропетровській області, Державну казначейську служби України, в той час коли позовні вимоги заявлені лише до відповідача Державної казначейської служби України, а у відповідності до вимог чинного законодавства - зміст позовних вимог повинен були щодо кожного з них.

- виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися. Попри це, будь-які обґрунтування чи зазначення в позовній заяві відсутні.

- перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. Однак, позивачкою всупереч вимог закону подані документи, які не засвідчені належним чином. Так, відповідно до ст. 95 ЦПК України, до позовної заяви додаються письмові докази в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок засвідчення копій документів визначений п.п. 5.26, 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, Уніфікованої системи організаційно розпорядчої документації Вимоги до оформлювання документів (ДСТУ 4163-2003), затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року № 55. За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів «Згідно з оригіналом; назви посади; особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища; дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису».

- попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

- підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Крім цього, суддя вважає за необхідне зазначити, що статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174цьогоКодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Однак, позивачем у позові не зазначено, хто своєю дією чи бездіяльністю спричинив їй шкоду, чому виник спір про право, оскільки в матеріалах позову відсутні докази звернення позивача з певними вимогами до відповідачів, які вона визначила в суб`єктному складі, а лише заявлено вимогу до одного з них, при цьому, не зазначено, в чому полягає завдана моральна шкода та якими доказами підтверджується завдання моральної шкоди в кожному конкретному випадку, та з яких міркувань позивачка виходила та керувалась при визначенні розміру моральної шкоди в розмірі 4 000 000 грн. 00 коп.

Крім цього, суддя зазначає, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Відповідно до ч.2 ст.27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Також, згідно ч.4 ст.28 ЦПК України, позови, пов`язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Відповідно до абзацу 3 ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце перебування - це житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Відповідно до абзацу 4 ст.3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання - це житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), у яких особа отримує соціальні послуги.

Позов про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування слідства, прокуратури і суду позивачем додано до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області за альтернативною підсудністю за вибором позивача, яким було зазначено в позові місце проживання, однак, докази реєстрації місця проживання позивача саме на території, яку обслуговує Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області, в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд, встановивши, що позовна заява подана без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, постановляє ухвалу, якою залишає позовну заяву без руху, про що сповіщає позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.185, 258-260 ЦПК України, суддя -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування слідства, прокуратури і суду - залишити без руху.

Надати позивачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали, інакше заяву вважати неподаною і повернути позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал