Справа № 461/2298/21 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/811/1916/21 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Назар Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Трофімової Лариси Анатоліївни, представника Акціонерного товариства «Ідея Банк», на рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (в подальшому «Банк»), в якому просив визнати недійсним пункт 1.5 Договору кредиту та страхування № Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року та пункти 4.2, 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування № Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а також стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь позивача безпідставно отримані кошти по Договору кредиту та страхування № Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року (в подальшому «Договір від 02.10.2019 року») в розмірі 5 368 грн. 63 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 02 жовтня 2019 року між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування №Р29.13060.005760726, згідно п. 1.2-1.4 якого Банк надає позивачу кредит у розмірі 29 954 грн. зі змінюваною процентною ставкою у розмірі 15,5 % річних строком кредиту на 36 місяців. Окрім того, пунктом 1.5. цього Договору встановлено, що під час користування кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - «ДКБОФО»), за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку».

Також, як вбачається з п. 4.2. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору від 02.10.2019 року (надалі - «Додаток №1»), Банк встановив плату за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,45 % щомісячно від початкової суми кредиту. Так, згідно колонки 7.4 таблиці «Порядок повернення кредиту. Кількість та розмір платежів, періодичність внесення» (пункт 5 Додатку №1) плата за обслуговування кредитної заборгованості (як інші послуги Банку) складає 46 630 грн. 84 коп., які позивач повинен був сплатити щомісячними внесками 02 числа кожного місяця згідно Графіку платежів.

Позивач до 24 січня 2020 року достроково погасив кредит шляхом зарахування останнього платежу в розмірі 31 253 грн, чим фактично повністю виконав свої зобов`язання по Договору …, однак вже після виконання взятих на себе зобов`язань йому стало відомо, що встановлена Банком на постійній основі додаткова плата за обслуговування кредитної заборгованості є незаконною (несправедливою) умовою договору, оскільки Банк за користування кредитом отримує проценти, а тому просив заявлені ним позовні вимоги задоволити (а.с. 1-9).

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним пункт 1.5. Договору кредиту та страхування №Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року та пункти 4.2., 5. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування № Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої плати за обслуговування Договору кредиту та страхування № Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року в розмірі 5 368 грн. 63 коп.

Вирішено питання судових витрат (а.с. 67-73).

Дане рішення оскаржив представник відповідача.

Апелянт просить оскаржуване рішення стасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному їх обсязі, покликаючись на порушення норм матеріального права (а.с. 75-77).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 04 жовтня 2021 року було задоволено клопотання представника апелянта (Банку) та зупинено апеляційне провадження у справі - до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 496/3134/19 (а.с. 119-120).

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року апеляційне провадження у справі було поновлено та призначено справу до розгляду на 15-00 год. 20 лютого 2023 року (а.с. 132).

Представник позивачки та Банк, будучи належним чином повідомленими про час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 131, 133-134), в судове засідання не з`явилися і про причини такої неявки суд не повідомили, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76).

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається учасниками справи (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що:

-02 жовтня 2019 року між позивачем та Акціонерним товариством «Ідея Банк» було укладено Договір кредиту та страхування № Р29.13060.005760726, згідно якого Банк надав позивачу кредит у розмірі 29 954 грн. зі змінюваною процентною ставкою у розмірі 15,5 % річних строком кредиту на 36 місяців, положеннями якого встановлено, що:

oпід час користування кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - «ДКБОФО»), за надання яких встановлена плата відповідно до п.5 Додатку №1 як «Інші послуги Банку» (пункт 1.5 Договору );

oза обслуговування кредитної заборгованості передбачена плата у розмірі 4,45 % щомісячно від початкової суми кредиту (пункт 4.2 Паспорту споживчого кредиту - Додаток №1 до Договору від 02.10.2019 року);

oплата за обслуговування кредитної заборгованості (як інші послуги Банку) складає 46 630 грн. 84 коп., які позичальник повинен сплачувати щомісячними внесками згідно Графіку платежів (пункт 5 Паспорту споживчого кредиту - Додаток №1 до Договору від 02.10.2019 року);

-позивач до 24 січня 2020 року достроково погасив кредит шляхом зарахування останнього платежу в розмірі 31 253 грн.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Договором від 02.10.2019 року встановлено плату за «послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та Договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - «ДКБОФО»)» у розмірі 4,45 % щомісячно від початкової суми кредиту, що сумарно складає 46 630 грн. 84 коп., тобто 155, 67 % від суми («тіла») кредиту (отриманого позивачем у розмірі 29 954 грн.). Таким чином, цим Договором встановлено, що послуги Банку з надання інформації по рахунку позичальника мають оплатний характер, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги Банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пункту 1.5 Договору від 02 жовтня 2019 року та пунктів 4.2 і 5 Паспорту споживчого кредиту (Додатку №1 до цього Договору) щодо обов`язку позичальника (позивача) сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

Позивач просив визнати недійсними пункт 1.5 Договору від 02.10.2019 року та пункти 4.2 і 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до цього Договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто - таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 71-73 постанови від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс19) дійшла таких висновків: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України); якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтepecy позивача; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша зантересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий cnociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заітересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового ршення, застосувавши відповідні положения норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового ріщення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Taкi висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20). Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу.

Вищенаведена правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 за позовом фізичної особи-позичальника до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору (провадження № 14-44цс21), а відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином позовні вимоги про визнання недійсними положень пункту 1.5 Договору від 02.10.2019 року та пунктів 4.2 і 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до цього Договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення в частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсними пункту 1.5 Договору від 02.10.2019 року та пунктів 4.2 і 5 Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до цього Договору щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову позивачу у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Як стверджується матеріалами справи, відповідач відзиву на позов не подавав, а відтак не заперечив твердження позивача, яке міститься у позовній заяві, про те, що останній до 24 січня 2020 року достроково погасив кредит, а відтак повністю виконав взяті на себе зобов`язання по Договору від 02.10.2019 року, так само, як не заперечив наявного у позовній заяві розрахунку позовної вимоги про стягнення з Банку на користь позивача безпідставно отриманих коштів у розмірі 5 368 грн. 63 коп.

Як вбачається також і з доводів апеляційної скарги, відповідач (апелянт) не заперечує того, що позивач достроково погасив кредит, а відтак повністю виконав взяті на себе зобов`язання по Договору від 02.10.2019 року. Апеляційна скарга також не містить контррозрахунків Банку позовної вимоги (яку суд першої інстанції задовольнив) про стягнення з Банку на користь позивача безпідставно отриманих коштів у розмірі 5 368 грн. 63 коп.

З урахуванням вищенаведеного, а також того, що колегія суддів прийшла до висновку про те, що положення пункту 1.5 Договору від 02 жовтня 2019 року та пунктів 4.2 і 5 Паспорту споживчого кредиту (Додатку №1 до цього Договору) щодо обов`язку позичальника (позивача) сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, то відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з Банку на користь позивача безпідставно отриманих коштів у розмірі 5 368 грн. 63 коп., а тому в цій частині оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Трофімової Лариси Анатоліївни, представника Акціонерного товариства «Ідея Банк», частково задовольнити.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 рокув частині вирішення позовної вимоги про визнання недійсним пункту 1.5. Договору кредиту та страхування №Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року та пунктів 4.2., 5. Паспорту споживчого кредиту Додатку №1 до Договору кредиту та страхування №Р29.13060.005760726 від 02.10.2019 року щодо встановлення щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованостіскасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні цієї позовної вимоги у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права, у зв`язку з чим постановити, що позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» підлягає до задоволення частково.

В решті рішення Галицького районного суду міста Львова від 23 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.