Ухвала

11 травня 2023 року

м. Київ

справа № 344/16898/16

провадження № 61-6514ск23

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», про виселення без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову зазначав, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться на балансі Товариства з обмеженою відповідальністю «Громадська управляюча компанія» (далі - ТОВ «Громадська управляюча компанія») з вересня 2016 року. До передачі на баланс ТОВ «Громадська управляюча компанія» зазначений будинок перебував на балансі Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» (далі - КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія»).

Наймачами квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які систематично руйнують та псують житловий фонд місцевої ради. КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» неодноразово проводились роз`яснювальні бесіди з відповідачами, складалися акти та приписи з вимогою усунути антисанітарний стан квартири, застосовувалися заходи суспільного впливу.

22 липня 2016 року працівниками КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» складений припис № 01-03/1277 з вимогою усунення антисанітарного стану квартири та приведення квартири до належного санітарного стану, а також приведення до належного технічного стану всіх сантехнічних приладів та інженерних загально-квартирних мереж, який направлений відповідачам.

07 вересня 2016 року КП «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» на відповідачів складені протоколи № № 06-07/29, 06-07/30 про адміністративне правопорушення про порушення правил санітарного утримання місць загального користування (сходових кліток, під`їзду) шляхом виливання нечистот на сходові клітки, безгосподарне утримання житлового приміщення.

Постановами від 30 вересня 2016 року № № 11/581, 11/582 адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Івано-Франківської міської ради на відповідачів накладені штрафи за порушення правил користування жилими будинками і жилими приміщеннями, а саме здійснення виливання нечистот на сходові клітки за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи безрезультатність застосованих до відповідачів заходів попередження і суспільного впливу за систематичне руйнування та псування жилого приміщення, просив суд виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2023 року, у задоволенні позову Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради відмовлено.

Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що надані акти комісії балансоутримувачів будинку, приписи, протоколи про адміністративне правопорушення та постанови про адміністративне правопорушення, свідчать про те, що відповідачі утримують в неналежному санітарному та технічному стані квартиру і як наслідок систематично порушують правила співжиття та псують житлове приміщення. Судами зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що до відповідачів вживалися заходи попередження або громадського впливу щодо недопущення порушення правил співжиття чи про наслідки, які можуть настати.

28 квітня 2023 року Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувсядо Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у цій справі.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Тож, положеннями вказаної норми передбачено, що підставою касаційного оскарження є неврахування в оскаржуваному судовому рішенні висновку Верховного Суду про застосування норми права саме у подібних правовідносинах.

Особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно звернути увагу, що у разі посилання у касаційній скарзі як на підставу, на якій подається касаційна скарга, на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі потрібно зазначити, яку саме норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в указаних у касаційній скарзі постановах Верховного Суду, застосував суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень з підстав невідповідності висновків суду постанові Верховного Суду, що не була врахована в оскаржуваному судовому рішенні (абзац 1 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) або у зв`язку з необхідністю відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду (абзац 2 пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) у касаційній скарзі, крім відповідної постанови Верховного Суду, повинно бути зазначено відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтування і мотивування такої підстави.

Зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судових рішень відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), особі, яка подала касаційну скаргу, необхідно вказувати щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини четвертої статті 389 ЦПК України з посиланням на частину першу статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини першої статті 411 ЦПК України, який є обов`язковою підставою для скасування судового рішення з його обґрунтуванням та мотивуванням доводів.

У випадку оскарження судових рішень на підставі частини третьої статті 411 ЦПК України, у касаційній скарзі необхідно зазначити певний пункт частини третьої статті 411 ЦПК України, з обґрунтуванням наявності таких підстав.

Обґрунтовуючи свою касаційну скаргу підставою касаційного оскарження судового рішення, зазначеною у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник вказує про відсутність висновку Верховного Суду в подібних правовідносинах щодо не застосування статті 116 ЖК України.

Верховний Суд вкотре наголошує, що зазначаючи у касаційній скарзі підставою касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, особі, яка подає касаційну скаргу, необхідно зазначити норму права щодо застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду.

Посилання на норму права, яку, на думку заявника, не застосував суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, не є належним обґрунтуванням такої підстави касаційного оскарження судових рішень як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, відповідно не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Верховний Суд роз`яснює заявнику положення статті 400 ЦПК України, відповідно до якої переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що коректне зазначення підстав касаційного оскарження та їх належне обґрунтування є обов`язковою умовою щодо оформлення касаційної скарги, яке необхідне для вирішення питання про відкриття касаційного провадження та для подальшого розгляду касаційної скарги.

У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статями 389, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 листопада 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у справі за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - Комунальне підприємство «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», про виселення без надання іншого жилого приміщення повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О. В. Ступак