РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2023 року Шевченківський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., за участю секретаря судового засідання Олексієнко С.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю,-

Встановив:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить суд поділити майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості належної їй частки майна у розмірі 107 402,36 грн. та стягнути понесені судові витрати.

У позові зазначає,що в період з 30.09.1989 р.по 14.05.2018 р.сторони перебували у зареєстрованому шлюбі,під час шлюбу за спільні кошти ними був придбаний автомобіль CHEVROLET Lacetti НОМЕР_1 ,зареєстрований на відповідача.

Після припинення шлюбних відносин,спірний автомобіль залишився у володінні та користуванні відповідача, є неподільним,визначити порядок користування автомобілем або добровільно виплатити позивачці грошову компенсацію вартості її частки у спільному майні відповідач відмовляється,чим порушує майнові права ОСОБА_1 .

За висновком експертної оцінки спеціаліста товарознавця № 12 від 20.11.2020 р.,вартість спірного автомобіля визначена у розмірі 214 804 гр.71 коп.

Позивачка просить суд припинити право власності у спільній сумісній власності подружжя на частину автомобіля CHEVROLET Lacetti НОМЕР_1 ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний автомобіль в цілому,стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки автомобіля CHEVROLET Lacetti НОМЕР_1 у розмірі 107 402 гр.36 коп.та судові витрати.

27.10.2021 р.відповідачем ОСОБА_2 до суду був поданий відзив на позов ОСОБА_1 ,в якому він заперечує проти позову з підстав,передбачених ст.70 СК України,наголошуючи на тому,що після припинення шлюбних відносин з позивачкою влітку 2015 р.,сторони мешкали окремо,спільного господарства не вели,не мали спільного бюджету. З відповідачем залишився мешкати син сторін ОСОБА_3 2010 р.н.,у вихованні та утриманні якого позивачка не брала участі,що відповідач вважає підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1

25.10.2021 р.відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю.В обґрунтування зустрічного позову вказує, що в період з 30.09.1989 р.по 14.05.2018 р.перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 ,шлюб розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14.05.2018 р.Фактично сторони припинили спільне проживання влітку 2015 р.,відповідач на підставі довіреності,виданої 22.09.2015 р.матір`ю позивачки ОСОБА_4 ,користувався спірним автомобілем,а 01.12.2017 р.придбав автомобіль у ОСОБА_4 та зареєстрував право власності на нього за собою,вартість автомобіля,визначену позивачкою,не оспорює. На час придбання автомобіля відповідачем,шлюбні відносини між сторонами були припинені,спільного господарства вони не вели,відповідач придбав автомобіль за особисті кошти.На підставі ст.57 ч.6 СК України,просить суд первісний позов ОСОБА_1 до нього залишити без задоволення, зустрічний позов задовольнити та визнати автомобіль CHEVROLET Lacetti НОМЕР_1 особистою власністю відповідача.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, за змістом якого остання зазначає, що про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 ,яке відбулося на підставі заочного рішення суду від 14.05.2018 р.,вона дізналася у 2019 р.,до цього часу відповідач приховував ці обставини,сторони підтримували сімейні стосунки. Відповідачем не надано доказів на підтвердження факту придбання спірного автомобіля за власні кошти,джерело їх походження,на час реєстрації права власності на спірний автомобіль за відповідачем,сторони були однією сім`єю,мали спільний бюджет, ОСОБА_2 не працював та власних доходів не мав,дохід до сімейного бюджету отримувала саме позивачка як приватний підприємець,автомобіль був оформлений на її матір ОСОБА_4 ,а 01.12.2017 р.переоформлений на відповідача. З огляду на ці обставини, просить відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою суду від 26.04.2021 р.відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду судовому засіданні без виклику сторін.

Ухвалою суду від 26.10.2021 р.відкрито загальне позовне провадження та призначено по справі підготовче судове засідання.

08.09.2022 р. ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивачка та її представник адвокат Грецов С.В.наполягали на задоволенні первісного позову,зазначивши,що спірний автомобіль був придбаний у період зареєстрованого шлюбу між сторонами,за спільні кошти,є спільною сумісною власністю подружжя,підлягає поділу у спосіб,заявлений позивачкою. Вважають,що відповідач не підтвердив заявлені у зустрічному позові вимоги належними доказами факту придбання спірного автомобіля у особисту власність за особисті кошти,заявивши у цій справі про припинення шлюбних відносин між сторонами влітку 2015 р.,намагається ввести суд в оману,оскільки в численних справах за участю сторін вказував про інші періоди,коли такі відносини були припинені.

Представник відповідача в судовому засіданні наполягала на задоволенні зустрічного позову з підстав,передбачених ч.6 ст.57 СК України,акцентуючи на тому,що влітку 2015 р.сторони припинили спільне проживання та не вели спільного господарства,мешкали окремо,тому 01.12.2017 р. відповідач придбав спірний автомобіль за особисті кошти,тому первісний позов про поділ спірного автомобіля як спільного майна подружжя заявлений необґрунтовано,а доказами відповідача доведено ,що цей автомобіль є особистою власністю відповідача.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи сторін, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Судом встановлено що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.09.1989 року, шлюб розірваний за позовом ОСОБА_2 заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 14.05.2018 р.(справа № 336/7503/17 провадження № 2/336/829/18),яке набрало законної сили 14.06.2018 р.

Сторони є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі довіреності від 22.09.2015 р.,нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю.та зареєстрованої в реєстрі за № 1673, ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (кожен вправі діяти самостійно)розпоряджатися належним їй на праві власності автомобілем CHEVROLET Lacetti 2012 року випуску чорного кольору кузов № НОМЕР_2 р.н. НОМЕР_3 ,зареєстрованим Центр ДАІ 18.09.2015 р.,з усіма правами,строком на п`ять років.

01.12.2017 р.згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу,автомобіль CHEVROLET Lacetti 2012 року випуску чорного кольору кузов № НОМЕР_2 зареєстровано за власником ОСОБА_2 з номером НОМЕР_1 .

З наведеного суд встановив,що спірний автомобіль був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_2 в період шлюбу з ОСОБА_1 ,іншого матеріалами справи не доведено.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними,спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 77, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст. ст. 12, 81 ЦПК України).

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, яким є спірний автомобіль,оскільки не надано доказів ,що спірний автомобіль був придбаний не під час зареєстрованого шлюбу між сторонами,за його особисті кошти,з іншою метою,ніж у інтересах сім`ї.

Узагальнені доводи відповідача проти первісного позову ,викладені як у відзиві на позов,так і у зустрічному позові,зводяться до того,що шлюбні відносини між сторонами були припинені влітку 2015 р.,спірний автомобіль придбаний ним у ОСОБА_4 01.12.2017 р.за особисті кошти,оскільки спільного бюджету сторони на той час вже не мали та спільного господарства не вели.

Правовою підставою зустрічного позову відповідач зазначив ч.6 ст.57 СК України,згідно якої суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

На підтвердження обставин окремого проживання сторін у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з літа 2015 р.відповідач посилався на показання свідка ОСОБА_6 ,який в судовому засіданні показав,що з 2014 р.знайомий з ОСОБА_7 ,у 2015 р.був в нього вдома,на той час,на думку свідка,відповідач мешкав один,такий висновок свідок зробив,не побачивши у передпокої жіночого взуття,якого зазвичай буває багато у помешканні,де живе жінка. Водночас,свідок зазначив,що не обізнаний про обставини сімейного життя ОСОБА_8 та придбання автомобіля,яким користується останній.

Також представник відповідача звернула увагу суду на відомості про перетин ОСОБА_7 державного кордону України з тимчасово окупованою територією АР Крим у період з 07.12.2016 р.по 31.12.2017 р.,згідно яких ОСОБА_9 на спірному автомобілі,який на той час був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 та мав номерний знак НОМЕР_3 неодноразово перетинав пункт пропуску Чонгар(Салькове) на виїзд та в`їзд,що згідно правової позиції,обраної відповідачем,вказує на відсутність між сторонами шлюбних відносин.

Позивачка не визнала факту припинення шлюбних відносин з відповідачем влітку 2015 р.та зауважила,що на територію АР Крим вони виїздили як сім`я,мають житло у м.Севастополі,де навідували старшу дитину та онуку,припинили шлюбні відносини у 2019 р.,коли їй стало відомо про заочне рішення суду про розірвання шлюбу ,після чого вона скасувала всі раніше видані відповідачу довіреності на ведення бізнесу від її імені.

Перевіряючи доводи представника позивача про намагання з боку відповідача ввести суд в оману щодо періоду припинення шлюбних відносин між сторонами ,суд встановив,що ані ОСОБА_1 ,ані ОСОБА_2 режиму окремого проживання у судовому порядку не встановлювали.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 04.02.2022 р.у справі № 336/4595/21 встановлено,що у червні 2021 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_10 ,2010 р.н.,в обґрунтування якого зазначав,що у 2017 р. ОСОБА_1 пішла із сім`ї,залишивши з ним сина.

Відтак,обставини припинення шлюбних відносин між сторонами влітку 2015 р. відповідачем не доведені достовірними доказами,які у сукупності були б достатніми за стандартом доказування ,який не викликає розумних сумнівів,тому суд критично ставиться до відповідних обґрунтувань зустрічного позову.

Крім того,переоформлення спірного автомобіля на відповідача мало ознаки формальної адміністративної процедури,оскільки попередній власник автомобіля ОСОБА_4 є матір`ю позивачки та ще у 2015 р. видала довіреність на неї та відповідача,наділивши усіма правами від імені власника щодо спірного автомобіля,іншого доказами сторін не підтверджено.

З урахуванням встановлених обставин справи ,спірний автомобіль на підставі ст.61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності сторін,сам по собі факт реєстрації права власності на нього за відповідачем не є доказом належності автомобіля лише одному з подружжя.

Стосовно поділу вище вказаного майна, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК).

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях , доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя(постанова Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених статтею 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Згідно вимог ст.ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як на підставу для відмови у поділі майна подружжя шляхом стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації ОСОБА_2 у відзиві на первісний позов ОСОБА_1 посилається на те, що разом із з ним проживає їх спільний з відповідачкою син ОСОБА_3 2010 р.н., що підтверджується копією акта обстеження умов проживання від 01.09.2020 р.та від 04.03.2021 р.та інформацією Запорізької загальноосвітньої школи 1-111 ступенів № 12, вказує,що відповідачка не брала участі у вихованні дитини та його матеріальному забезпеченні.

Відповідно до ст. 70 СК України в окремих випадках суд може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Суд при розгляді справи не встановив таких обставин,які мають істотне значення та є підставою для відступлення від засади рівності часток подружжя,оскільки акти обстеження умов проживання,на які посилається відповідач ,стосуються фактичних обставин справи 2020 р. та 2021 р.,довідка з навчального закладу видана 18.08.2020 р.,тобто після розірвання шлюбу між сторонами,тоді як за матеріалами справи,спірний автомобіль подружжям був придбаний у спільну сумісну власність 01.12.2017 р.

Окрім того, ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 як мати ОСОБА_5 , яка проживає окремо від дитини, не дбала як про матеріальне забезпечення сина, так і його духовний,фізичний розвиток.

Посилання ОСОБА_2 у відзиві на позов на ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина сторін жодним чином не підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно п.25 згадуваного вище Пленуму,вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Позивач ОСОБА_1 висловила свою згоду на отримання грошової компенсації вартості її частки спільного сумісного майна,яке є неподільним, підтвердила його вартість довідкою спеціаліста-автотоварознавця , відповідач визнав вартість спірного майна ,визначену позивачкою,що становить 214 804 гр.71 коп.

16.02.2023 р.позивачка ОСОБА_1 через канцелярію суду подала клопотання про уточнення позовних вимог,в якій з урахуванням зміни курсу гривні до долару США визначила вартість спірного автомобіля у розмірі 279 384 гр.,не змінюючи його еквіваленту 7640 у доларах США.

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог,тому суд,виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, розцінює таке клопотання ОСОБА_1 як заяву про збільшення позовних вимог,що узгоджується з позицією,висловленою Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №405/3360/17.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Враховуючи,що заява про збільшення позовних вимог подана позивачкою після закінчення підготовчого судового засідання,суд відмовив ОСОБА_1 у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог та розглянув справу в межах первісного позову.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про неможливість відступлення від рівних часток при поділі спільної сумісної власності подружжя. Даний висновок є обґрунтованим та таким, що відповідає завданню цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішені справ із метою ефективного захисту порушених прав, оскільки у всіх справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Відтак,первісний позов ОСОБА_1 суд задовольняє у повному обсязі та стягує з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки у спільному майні,у розмірі 107 402 гр.36 коп.(з розрахунку 214 804 гр.71 коп.:2),відмовляючи у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст.141 ЦПК України,при задоволені первісного позову суд стягує з відповідача на користь позивачки документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору,а саме:1 074 гр.02 коп.,сплачені позивачкою при зверненні до суду з позовом та 420 гр.40 коп.,сплачені при зверненні із заявою про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 4 7, 10, 49, 76, 79, 211, 228, 244, 258 259, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. 60, 69, 70, 72 СК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України,постановою Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, суд -

Ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя-задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_1 у спільній сумісній власності подружжя на частину автомобіля CHEVROLET Lacetti НОМЕР_1 ,номер кузова НОМЕР_2 , тип кузова універсал, 2012 року випуску, та визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний автомобіль в цілому.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки автомобіля CHEVROLET Lacetti НОМЕР_1 номер кузова НОМЕР_2 , тип кузова універсал, 2012 року випуску ,у розмірі 107 402 гр.36 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору 1494 гр.42 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю - відмовити.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, зазначаються наступні відомості:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повний текст рішення складений 12.05.2023 року.

Суддя Ю.А. Галущенко