Дата документу 17.10.2023 Справа № 333/884/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/884/21
Провадження №22-ц/807/1623/23
Головуючий в 1-й інстанції Дмитрієва М.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Крилової О.В., Полякова О.З.,
секретарБєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною ОСОБА_1 в особі представника адвоката Карпенко Сергія Володимировича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на майно. Позовна заява мотивована наступним. 20.10.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Запоріжжя було зроблено відповідний актовий запис № 248 та видано свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 . 02.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 02.11.2019 року. У період перебування у шлюбі сторонами року було набуто у власність нерухоме майно, а саме: 12.07.2005 року ОСОБА_2 було придбано у ОСОБА_3 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г., 12.07.2005 року, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Відповідач участі у придбанні нерухомості не приймала, так як лише 20.10.2000 року сторони уклали шлюб, а вже 29.01.2003 року від зазначеного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_4 і за два роки перебування у шлюбі та через незначні доходи родини неможливо було із заробітної плати зібрати кошти на придбання житла. Окрім того, у відповідача у ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син від першого шлюбу і три роки вона була у відпустці по догляду за ним, тобто зібрати кошти на придбання частини будинку вона не могла, також з листопада 2002 року по 2006 рік знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3-річного віку, а потім звільнилася по догляду за дитиною до 14- річного віку. На відміну від позивача власного житла, за рахунок якого вона могла б придбати спірний будинок вона не мала. Враховуючи викладене позивач просив визнати за собою право особистої приватної власності на 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року, позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на майно задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) 00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , витрати зі сплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) 00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Карпенко Сергія Володимировича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при розгляді цієї справи суд першої інстанції безпідставно не застосував приписи ст. 70 СК України, щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності подружжя, враховуючи, що позивачем не доведено придбання спірного майна за власні кошти і відсутність участі відповідачки у фінансових витратах на таке придбання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.10.2000 року між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого району м. Запоріжжя, актовий запис № 248, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

02.10.2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

20.05.2004 року позивач ОСОБА_2 , його мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_6 придбали у ОСОБА_7 3/20 частки домоволодіння (у вигляді буд. Літ. Д) АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.06.2004 року, а 17.06.2004 року вони подарували 3/20 частки домоволодіння ОСОБА_8 , що підтверджується договором дарування від 17.06.2004 року.

01.07.2004 року позивач ОСОБА_2 , його мати, ОСОБА_5 , батько ОСОБА_6 та сестра ОСОБА_9 продали ОСОБА_10 квартиру АДРЕСА_3 та отримали за це 26787 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 01.07.2004 року.

Зазначена квартира належала позивачу та його родичам на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 04.04.2002 року, а тому ця частка квартири була його особистою приватною власністю.

12.07.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якої за довіреністю від 17.06.2006 року діяла ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що, гроші, за які було придбано оспорювану частку житлового будинку, були отримані позивачем в результаті продажу 01.07.2004 року квартири за адресою: АДРЕСА_4 та від продажу будинку у липні 2005 року за адресою: АДРЕСА_2 та були власними коштами ОСОБА_2 , а тому наявні підстави для встановлення факту того, що 57/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

12.07.2005 року, тобто під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якої за довіреністю від 17.06.2006 року діяла ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Лучко Н.Г.

Позивач зазначив, що спірна частка будинку була придбана ним за рахунок власних коштів отриманих від продажу 17.06.2004 року частки домоволодіння АДРЕСА_2 , а також за рахунок продажу 01.07.2004 року квартири АДРЕСА_3 .

Між тим, слід зазначити, що підтверджень перебування у власності позивача, а згодом продажу частки домоволодіння АДРЕСА_2 матеріали справи не містять, так само відсутні докази отримання позивачем певної суми за продаж належної йому частки вказаного домоволодіння.

Що стосується продажу квартири АДРЕСА_3 , то слід зазначити, що квартира належала на момент продажу чотирьом особам, включаючи позивача, на праві спільної сумісної власності. Частки співвласників визначені не були, тому також не можливо встановити, яка частина коштів від продажу квартири у загальному розмірі 26787,00 грн., є особистими коштами позивача, отриманими від продажу належного йому житла. Доказів передачі коштів від інших співвласників квартири після продажу позивачу надано не було. Відсутні докази і витрати саме цих коштів при придбанні спільного майна подружжя. Висновки суду попередньої інстанції в цій частині повністю ґрунтуються на припущеннях.

Таким чином, позивачем не надано доказів придбання 57/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 перебуваючи у шлюбі з відповідачкою за особисті кошти, що виключає можливість визнання такого майна особистою приватною власністю.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, дійшов хибних висновків про доведеність та обґрунтованість вимог позову, а доводи апеляційної скарги з приводу відсутності спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, знайшли своє підтвердження. Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову з підстав їх недоведеності.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Карпенко Сергія Володимировича задовольнити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1800,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 24 жовтня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

О.В. Крилова

О.З. Поляков