Справа № 301/2043/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого Джуги С.Д.

суддів Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року у складі судді Пітерських М.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 липня 2020 року ОСОБА_1 взяв у позивача в борг 9000 доларів США для оформлення документів щодо купівлі-продажу позивачем торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », про що надав відповідну розписку і зобов`язувався їх повернути не пізніше кінця липня 2020 року. 11 вересня 2020 року позивачем на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення було направлено вимогу про повернення суми боргу від 10.09.2020 року протягом тридцяти днів від дня пред`явлення даної вимоги. Однак, до цього часу сума боргу відповідачем не повернута, він уникає спілкування з даного приводу, що є свідченням небажання відповідача повернути борг.

За вказаних обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість в сумі 253686,60 грн., що еквівалентно 9000 доларів США станом на 24.09.2020 року, а також 2143,60 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 253686 (двісті п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят шість) гривень 60 копійок боргу та 2143 (дві тисячі сто сорок три) гривні 60 копійок судових витрат.

Ухвалою Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Іршавського районного суду від 30 листопада 2020 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору і дійшов помилкових висновків, що між сторонами укладено договір позики та про наявність підстав для стягнення з відповідача заявленої суми.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що така підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З матеріалів справи вбачається, що 07 липня 2020 року відповідач ОСОБА_1 надав позивачу ОСОБА_2 розписку про те, що він отримав від ОСОБА_2 в борг грошову суму в розмірі 9000 доларів США в рахунок придбання ОСОБА_2 торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та зобов`язався оформити необхідні документи для укладення договору купівлі- продажу торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на ОСОБА_2 . Дана розписка написана власноручно ОСОБА_1

11 вересня 2020 року позивачем на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом із повідомленням про вручення було направлено вимогу про повернення суми боргу від 10.09.2020 року протягом тридцяти днів від дня пред`явлення даної вимоги .

Станом на день звернення позивачем з даним позовом до суду 01.10.2020 року борг відповідачем не повернуто.

Згідно договорів дарування від 17.10.2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Іршавського районного нотаріального округу за реєстром №1219 та №1220, відповідач ОСОБА_1 подарував вище вказаний торговий комплекс, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельну ділянку за давною адресою з цільовим призначенням :для будівництва та обслуговування будівель торгівлі ОСОБА_5 .

Отримані від позивача грошові кошти 9000 доларів США на момент ухвалення судом першої істанції рішення та наданий час відповідач не повернув.

Суд першої інстанції задовольняючи заявлений позов, виходив з наявності між стронами правовідносин за договором позики.

Однак, з такими висновками не погоджується колегія суддів.

Статею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із ст.ст.526,530,598,599ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Тобто, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така правова позиція викладена в чисельних постановах Верховного Суду та є усталеною і незмінною.

Аналіз змісту розписки, за якою відповідач отримав від позивача грошові кошти в ромірі 9000 доларів США свідчить про те, що горшові кошти відповідач ОСОБА_1 отримав в рахунок придбання та укладення з позивачем ОСОБА_2 договору купівлі продажу торгового комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

З даної розписки не вбачається наявність між сторонами ознак договору позики.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що відповідач згідно розписки отримав від позивача 9000 доларів США, що визнано самим відповідачем і не заперечується.

Однак, відповідач не уклав з позивачем договір купівлі-продажу даного нерухомого майна, натомість подарував вказане нерухоме майно близькому родичу, а отримані грошові кошти у сумі 9000 доларів США до цього часу не повернув. Позивач, в судовому порядку оспорював вищевказані договори дарування, однак рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 08 червня 2021 року у задоволенні такого позову відмовлено. Рішення на даний час не набрало законної сили.

Таким чином матеріалами справи доведено, що відповідач, отримаши кошти від позивача згідно розписки від 07липня 2020 року до цього часу їх безпідставно утримує та не повертає.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином;2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно із ч.1ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Тобто, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Суд першої інстанції, розглядаючи заявлений позов, обґрунтовано захистив порушені права позивача та задовольнив заявлений позов, про те дійшов помилкових висновків, що між сторонами наявні правовідносини, що випливають з договору позики та застосував відповідні норми матеріального права, оскільки при вирішенні даного спору підлягають застосуванню положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України.

Стягнення з відповідача отриманих і неповернутих коштів на піставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України є належним і ефективним спобом способом захисту порушених прав позивача, відповідає завданню цивільного судочинства та загльним засадам цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності.

Відповідно до ч.1 п.1,4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Неправильне застосування норм матеріального права права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосуваня закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування того закону, який підлягав застосуванню.

З врахуванням вищенаведених обставин рішення суду першої інтонації підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для задоволення заявленого позову, апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 листопада 2020 року змінити в частині правового обґрунтування.

Резолютивну частину рішення суду першої інтенції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: