Провадження № 22-ц/824/1627/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 січня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» про встановлення факту постійного проживання з наймачем, зміну договору найму житлового приміщення та визнання наймачем квартири,

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю, головним наймачем якої була ОСОБА_2 . Із 2014 року і до листопада 2021 року вона в ній проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_2 , сплачувала комунальні послуги, а з 13 липня 2021 року була зареєстрована у вказаній квартирі.

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла і вона взяла на себе всі витрати по похованню померлої, продовжуючи проживати у вказаній квартирі утримуючи її та здійснювати всі обов`язки наймача, оскільки спірне житлове приміщення є єдиним місцем її проживання. 13 липня 2021 року вона звернулася до управління (Центру) надання адміністративних послуг Святошинської РДА у м. Києві із заявою про реєстрацію свого місця проживання та одночасне зняття з попередньої реєстрації, так як у ОСОБА_1 була заява від ОСОБА_2 щодо надання згоди зареєструвати її за вказаною адресою і її зареєстрували. Однак, Святошинська РДА у м.Києві 04 листопада 2021 року повідомила її про скасування реєстрації її місця проживання у зв`язку із тим, що станом на дату подачі нею заяви від імені ОСОБА_2 про реєстрацію її місця проживання, довіреність ОСОБА_2 втратила чинність у зв`язку зі смертю останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вважає, що відповідно до положень ст.ст.64, 65 ЖК України вона набула права користування спірною квартирою, а тому вправі вимагати визнання її наймачем цієї квартири і укладення з нею догвоору найму.

У зв`язку з наведеним просила встановити факт її постійного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 із 2014 року по липень 2021 року; визнати її наймачем жилого приміщення, розташованого за

- 2 -

адресою: АДРЕСА_2 замість попереднього наймача ОСОБА_2 та зобов`язати Київську міську раду укласти з нею договір найму жилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 19 січня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що позивачка з народження і до смерті мешкала та була зареєстрована на АДРЕСА_3 , однак в результаті бойових дій влітку 2014 року і знищення її квартири переїхала до м.Києва і за пропозицією своєї подруги ОСОБА_2 вселилася до спірної квартири. За цією ж адресою вона була взята на облік як внутрішньо переміщена особа. Із 2014 року вона мешкала у квартирі і між нею і ОСОБА_2 склалися родинні стосунки. Вона сплачувала комунальні послуги, а в літню пору періодично проживала у с.Новаки Коростенського району Житомирської області із ОСОБА_2 , яка видала їй довіреність 21 травня 2021 року представляти її інтереси в усіх органах. Суд наведеного не врахував, не встановив, що вона у встановленому порядку вселилася до спірної квартири за загодою наймача ОСОБА_2 , проживала з нею і вела спільне господарство, а після смерті за власний кошт поховала її, а тому має усі права і обов`язки за договором найму жилого приміщення. Судом допущено порушення норм процесуального права, зокрема провівши у відсутність відповідача 19 січня 2021 року підготовче засідання, суд відразу без будь-якої перерви провів у даній справі судове засідання по суті, не давши можливості позивачці підготуватися і подати відповідні документи. Суд не звернув уваги на заявлених у позовній заяві свідків, що має істостне значення.

Третя особа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

Відповідач Київська міська рада правом на поданнявідзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

В суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Кривов`яз А.П. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати оскаржуване рішення Святошинського районного суду м.Києва як незаконне.

Представник третьої особи КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» Малахова І.В. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Відповідач Київська міська рада належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується направленою згідно ч.6 ст.128 ЦПК України на її офіційну електронну адресу судовою повісткою і повідомленням про її доставлення, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що

- 3 -

апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд допустив порушення норм процесуального права, яке полягає у наступному.

Відповідно до положень ст.189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання ст.189 ЦПК України (ч.2 ст.189 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

З матеріалів спарви вбачається, що ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 08 грудня 2021 року за позовом ОСОБА_1 відкрите загальне позовне провадження і призначене проведення підготовчого засідання на 19 січня 2022 року.

19 січня 2022 року судом проведене підготовче засідання (згідно протоколу судового засіданні із 12:10 год. до 12:28 год., після чого суддя в цьому ж засіданні відразу перейшов до розгляду справи по суті. У протоколі (з/п № 60) зазначено, що ухвалою суду відкрито розгляд справи по суті шляхом закриття підготовчого провадження, що очевидно суперечить положенням ст.200 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.200 ЦПК України у підготовчому засіданні суд постановляє ухвалу (ухвали) про процесуальні дії, що необхідно вчинити до закінчення підготовчого провадження та початку судового розгляду справи по суті.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: 1) залишення позовної заяви без розгляду; 2) закриття провадження у справі; 3) закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті(ч.2 ст.200 ЦПК України).

Суд з`ясовує думку сторін щодо дати призначення судового засідання для розгляду справи по суті (ч.2 ст.200 ЦПК України).

Закривши підготовче провадження та відразу перейшовши до розгляду справи по суті, суд порушив вказані норми та права позивачки, оскільки 19 січня 2022 року було призначено саме підготовче засідання, а не розгляд по суті, а відтак позивачка та її представник готувалися саме до участі у підготовчому засіданні, а не розгляду по суті.

При цьому поспіхом закривши підготовче провадження і перейшовши відразу до

- 4 -

розгляду по суті, суд не повідомив про розгляд відповідача.

Окрім того, проводячи підготовче засідання, суд першої інстанції необгрунтовано та без достатніх підстав відхилив усі клопотання сторони позивача щодо доказів, в тому числі щодо приєднання письмових доказів та допиту свідків, заявлених у позовній заяві.

При цьому апеляційний суд враховує, що наведені процесуальні порушення не є обов`язковою (безумовною) підставою для скасування судового рішення, передбаченою ч.3 ст.376 ЦПК України.

Проте, очевидно та поза всяким розумним сумнівом допущені судом порушення призвели до порушення судом права позивачки на справедливий суд, передбаченого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, і згідно якої кожен має право на справедливий … розгляд його справи … судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Проведений судом розгляд неможливо оцінювати як справедливий у відношенні позивачки.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на їх недоведеність.

Згідно ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до положень ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно приписів ст.65 ЖК України наймав вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права

- 5 -

користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз`яснень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» ирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Згідно ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить до комунальної власності і перебуває на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва».

Наймачем вказаної квартрибула ОСОБА_2 , яка мешкала і була зареєстрована у цій квартирі.

ОСОБА_2 видала довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом КМНО Похитайло О.О., зареєстрована в реєстрі № 568 від 21 травня 2021 року на ім`я ОСОБА_1 , якою уповноважила останню бути її представником.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

Також судом встановлено, що 13 липня 2021 року позивачка на підставі виданої ОСОБА_2 довіреності від імені останньої звернулася до управління (Центру) надання адміністративних послуг Святошинської РДА у м. Києві із заявою про реєстрацію свого місця проживання у квартирі і така реєстрацію була здійснена.

04 листопада 2021 року Святошинська РДА у м.Києві повідомила позивачку про скасування реєстрації її місця проживання у спірній квартирі зв`язку із тим, що станом на дату подачі нею заяви від імені ОСОБА_2 про реєстрацію місця проживання, довіреність ОСОБА_2 втратила чинність у зв`язку зі смертю останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка обгрунтовує свої вимоги тим, що вона вселилася до спірної квартири за згодою ОСОБА_2 , проживала та вела спільне господарство з ОСОБА_2 , сплачувала комунальні послуги, а тому вправі вимагати визнання її наймачем цієї квартири і укладення з нею договору найму.

Третя особа КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» заперечує проти позову, аргументуючи відсутністю доказів про наявність у позивачки статусу члена сім`ї померлої ОСОБА_2 .

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи і які встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до приписів цивільного процесуального закону докази у процесі мають відповідати певним критеріям. Зокрема докази мають бути належними, тобто такими, які

- 6 -

містять інформацію щодо предмета доказування (ст.77 ЦПК), допустимими, тобто такими, що підтверджують певні обставини справи, які за законом не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.79 ЦПК), достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи(ст.79 ЦПК) та достатніми, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК).

Посилаючись на вказані обставини позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували, що вона у 2014 році вселилася до ОСОБА_2 і проживача у якості члена сім`ї, а також, що що вона вела з наймачем спільне господарство тощо.

Як і не надала доказів, що між ними не було обумовлено певний порядок користування жилим приміщенням.

Посилання позивачки на те, що у виданій на її ім`я довідці внутрішньо переміщеної особи, вказана її адреса - квартира АДРЕСА_1 , не є доказом вселення і проживання у якості члена сім`ї наймача ОСОБА_2 , оскільки дані відомості внесені до довідки зі слів позивачки, що остання підтвердила в судовому засіданні. Докази надання згоди наймача ОСОБА_2 з цього приводу відсутні.

Докази оплати саме позивачкою комунальних послуг в матеріалах справи відсутні, оскільки усі квитанції видані на ім`я ОСОБА_2 і не містять посилань на сплату саме позивачкою.

Посилання позивачки на те, що вона за власний кошт поховала ОСОБА_2 ніяким чином не стосуються предмента спору, як і факт видачі довіреності на вчинення дій від імені ОСОБА_2 .

При цьому до апеляційної скарги позивачка додала довідку виконкому Коростенської міської ради Житомирської області від 13 січня 2022 року про те, що ОСОБА_2 без реєстрації постійно проживала у с.Новаки Коростенського району Житомирської області, а не момент смерті з нею проживала позивачка. Вказана довідка взагалі суперечить аргументам позивачки про те, що вона із ОСОБА_2 мешкала у АДРЕСА_2 .

Окрім того, позивачка вказала, що заміжня, проте чоловік її помер, доказів про що також не надала.

Позивачка пояснила в судовому засіданні, що до початку військових дій у 2014 році була зареєстрова та мешкала на АДРЕСА_3 , однак в результаті бойових дій влітку 2014 року її квартира знищена. При цьому позивачка не надала ніяких доказів, що житло знищене.

Також, позивачка вказала, що квартира АДРЕСА_4 не була приватизована, докази про що у сраві відсутні

За таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Окрім того, відмовляючи у задоволенні позову апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачка обрала неналежний (неефективний) спосіб захисту прав з таких міркувань.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом

- 7 -

матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст.16 ЦК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, відшкодування моральної шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, на свій розсуд, а цілком конкретним способом захисту свого порушеного права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини чи договором (п.5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду, тобто має бути дотриманий принцип процесуальної економії (п.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б, п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п.52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, поставнова Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка просить встановити факт її постійного проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_2 у спірній квартирі із 2014 року по липень 2021 року, що на її думку дає їй підстави набути статусу наймача цього жилого приміщення та вимагати укладення договору найму.

З урахуванням обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, а саме - вселення її до спірного житла у якості члена сім`ї наймача, належним способом захисту є визнання права користування жилим приміщенням у спірній квартирі (п.2 роз`яснень постанови Верховного Суду України № 2 від 12 квітян 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»), а не встановлення факту її постійного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_2 .

Інші вимоги щодо укладення договору найму похідні від основної - наявності чи відсутності у позивачки права коирстування жилим приміщенням у спірній квартирі.

Решта доводів апеляційної скарги враховані апеляційним судом при скасуванні

- 8 -

рішення.

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Оскільки апеляційний суд відмовляє у позові підстави для відшкодування судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 19 січня 2022 року скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району міста Києва» про встановлення факту постійного проживання з наймачем, зміну договору найму житлового приміщення та визнання наймачем квартири.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: