Справа № 355/91/22
Провадження № 2/355/89/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2023 року

Баришівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Червонописького В.С.,

секретаря судового засідання Котенко Л.О.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Баришівка Київської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив суд визнати недійсними договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, який було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 . Позовна заява обгрунтована тим, що відповідач ОСОБА_3 є фінансовим поручителем за Кредитним договором №28807С27 від 13.02.2007, укладеним між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_5 . Враховуючи те, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2015 за результатом розгляду справи №753/15547/14-ц з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 126 368,74 швейцарських франків, ОСОБА_3 , усвідомлюючи наслідки невиконання зобов`язань за кредитним договором, 19.09.2014 року відчужила на користь свого сина нерухомість, яка належала їй на праві приватної власності.

Разом з позовною заявою подано заяву про витребування доказів.

25.08.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та задоволено заяву позивача про витребування доказів, а саме витребувано у Першої Київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені копії Договору дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :21:072:0072, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено 19.09.2014 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-1322 та Договору дарування житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено 19.09.2014 державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстрованого в реєстрі за №2-1323.

22.09.2022 від позивача надійшла заява про забезпечення позову.

27.09.2022 ухвалою суду заяву Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про забезпечення позову задоволено, застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчинення реєстраційних дій щодо наступного нерухомого майна:

- земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :21:072:0072, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 ;

- житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., який розташовано за адресою АДРЕСА_1 .

06.10.2022 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів до справи.

15.11.2022 від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву та відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки в забезпечення зобов`язань за Кредитним договором №28807С27 від 13.02.2007, укладеним між ВАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_5 передано в іпотеку нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_2 . Відповідач визнає, що є поручителем за вищевказаним Кредитним договором, однак щодо оскаржуваних договорів дарування зазначає наступне. В момент підписання договорів дарування від 19.09.2014 дарувальник Відповідач 1 та обдарований Відповідач 2 були повнолітніми особами, мали повний обсяг право- і дієздатності та мали волевиявлення на настання відповідних наслідків. Зазначене підтверджується положеннями самих договорів, фактом їх нотаріального посвідчення та вказівкою у них про те, що особи сторін і їх дієздатність превірено.

Спірні договори дарування нерухомого майна вчинено в нотаріальній формі, відповідно до вимог ст. 719 Цивільного кодексу України, зареєстровані відповідно до вимог чинного законодавства, а об`єкти дарування, нерухоме майно, прийнято обдарованим. Об`єкти нерухомого майна, що передавалися у дарунок, а саме житловий будинок належав Відповідачу 1 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу 21.02.1996 року, який є дійсним; земельна ділянка, що передавалася в дарунок належала Відповідачу 1 на підставі державного акту. На момент укладення спірних договорів жодних обтяжень на відповідне майно не існувало та не було зареєстровано. Цей факт було перевірено нотаріусом під час засвідчення договорів.

Нерухоме майно, що є подарунком за спірними договорами, юридично та фактично передано Відповідачу 2. Відповідач 2 та його сім`я користуються відповідним майном, вживають в даному будинку, що підтверджується актом, який доданий до відзиву на позовну заяву. Зазначене свідчить про те, що дарунок було прийнято. Відповідач 1 вживає за місцем своєї реєстрації. Таким чином, оскільки дарунки за спірними договорами було передано дарувальником і прийнято обдарованим та вони використовуються Відповідачем 2 та його сім`єю впродовж восьми років, спірний договір не може бути визнаний недійсним з причин його фіктивності (не спрямованості на реальне настання обставин, обумовлених ним). Оскільки нерухоме майно, що було відчужене за спірними договорами дарування, не було предметом іпотеки за кредитним договором, а Відповідач 1 є фінансовим, а не майновим поручителем, укладення договорів дарування жодним чином не порушує права і законні інтереси Позивача, а відтак, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У своєму відзиві відповідач 1 просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки позивач мав об`єктивну можливість знати про укладені відповідачами договори дарування отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або під час відкриття виконавчого провадження 14.05.2018.

Також, відповідач звернулась до експерта з клопотання про проведення почеркознавчої експертизи з метою спростування того факту, що вона отримувала ухвалу Дарницького районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі про стягнення з неї та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, оскільки підпис на рекомендованому повідомленні про вручення судової повістки проставлено не ОСОБА_3 а іншою особою.

15.11.2022 від представника ОСОБА_3 надійшла заява про поновлення строку на подання відзиву та відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач посилався на ті ж масі обставини, що і відповідач 1 ОСОБА_3 .

10.01.2023 від позивача надійшла відповідь на відзив. Позивач зазначав, що матеріали справи №753/15547/14-ц Дарницького районного суду м. Києва містять власноруч написану заяву ОСОБА_3 від 09.10.2014 про відкладення судового розгляду, тобто, вона була обізнана про порушення провадження у справі по стягнення заборгованості. Враховуючи те, що і ОСОБА_4 і ОСОБА_3 відчужили все своє нерухоме майно на користь членів своєї сім`ї шляхом укладання договорів дарування, то єдине майно, яке перебуває в іпотеці банку, підпадало під дію мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Таким чином і відповідачами і третьою особою штучно було створено умови розповсюдження вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на житлову квартиру АДРЕСА_2 .

14.05.2018 р. Дарницьким районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження № 56293746, щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 . Відповідно до листа Дарницького РВ ДВС від 14.11.2022 № 56293746/1 станом на дату надання відповіді на запит зі ОСОБА_3 стягнуто 5312,29 грн.

Крім того, позивач зазначив, що відомості про майновий стан Боржника, в т.ч. щодо нерухомого майна, які державний виконавець може отримати в ході вчинення виконавчих дій, можуть містити лише данні щодо майна яким боржник володіє на момент вчинення таких дій. Тому позивач не мав об`єктивної можливості отримати інформацію щодо оскаржуваних договорів дарування раніше, як то зазначали відповідачі у своєму відзиві.

16.01.2023 від ОСОБА_3 надійшли заперечення на відзив та долучено копію висновку експерта №941/01/2023 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_3 від 13.01.2023. за результатами проведеного дослідження встановлено, що рукописний запис «Слободяник», зображення якого міститься у рядку «особисто» у технічній копії рекомендованого листа Укрпошти на ім`я ОСОБА_3 з трек-номером 737 про вручення судової повістки (дата відправлення «09.09.2014», дата вручення «15.09.2014»), виконаний не ОСОБА_3 , а іншою особою.

16.01.2023 від представника ОСОБА_3 надійшла заява про застосування строків позовної давності та заява про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу.

16.01.2023 від представника ОСОБА_3 надійшла заява про застосування строків позовної давності та заява про стягнення витрат на правову (правничу) допомогу.

26.01.2023 від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

20.03.2023 від позивача надійшли заперечення на клопотання про стягнення витрат на правову допомогу.

22.03.2023 від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

31.03.2023 від представника ОСОБА_3 надійшло клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідачів заперечував проти заявлених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 13.02.2007 між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_5 було укладено Кредитний договір №28807С27 за умовами якого Банк надав Боржнику кредит у сумі 153 740,98 швейцарських франків, строком до 13.02.2028 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 8,24% річних.

Правонаступником всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» є Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (п. 4 Статуту Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», затвердженого постановою КМУ від 10.08.2000 р. №1250 (в редакції постанови КМУ від 05.06.2019 №567).

В якості забезпечення виконання умов Кредитного договору між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_5 було укладено Іпотечний договір № 28807227 від 13.02.2007 посвідчений ПН КМНО Решетніковою С.І. за реєстраційним № 373, згідно умов якого, в іпотеку було передано житлову квартиру АДРЕСА_2 .

Також, в якості забезпечення виконання умов Кредитного договору Боржником, між Акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки 2881086 від 02.06.2010, згідно якого ОСОБА_3 зобов`язалась нести солідарну відповідальність з Боржником за фінансовим зобов`язанням.

В подальшому між Банком та Позичальником було укладено ряд додаткових угод до Кредитного договору з метою зменшення кредитного навантаження на боржника, а саме, Додаткова угода № 1 від 02.09.2008 р., Додаткова угода № 2 від 30.01.2009 р., Додаткова угода № З від 26.03.2009 р., Додаткова угода № 4 від 30.12.2009 р., Додаткова угода № 5 від 28.01.2010 р., Додаткова угода № 6 від 02.06.2010 р., Додаткова угода № 7 від 04.02.2011 р., Додаткова угода № 8 від 30.12.2011 р., Додаткова угода № 9 від 15.08.2012 р. Вказані угоди укладались за результатами звернень Позичальника до Банку з пропозиціями про врегулювання існуючої заборгованості.

Усі вищевказані документи містяться в матеріалах справи.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 в період з жовтня 1998 р. по серпень 2014 р. працювала на різних посадах в АТ «Укрексімбанк», тобто була обізнана щодо дій Банку спрямованих на захист своїх інтересів в судовому порядку. Однак, на підтвердження вказано позивач не надав суду жодних доказів, тому дані обставини суд до уваги не бере.

У зв`язку з тим, що у ОСОБА_4 виникла заборгованість за кредитним зобов`язанням, АТ «Укрексімбанк» був вимушений звернутись за захистом своїх інтересів до Дарницького районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення боргу за кредитним договором.

Позивач акцентує увагу суду на тому, що 02.09.2014 Дарницьким районним судом м. Києва було відкрито провадження у справі №753/15547/14-ц за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Відповідно до матеріалів справи №753/15547/14-ц, вищевказана ухвала про відкриття провадження у справі направлялась на колишню адресу проживання відповідачів ( АДРЕСА_3 ).

Також матеріали справи №753/15547/14-ц містять повідомлення про отримання поштових відправлень, згідно яких, ОСОБА_3 отримала ухвалу про відкриття провадження у справі 15.09.2014 (відправлення № 737). В свою чергу ОСОБА_4 отримала ухвалу про відкриття провадження 18.09.2014 р. (відправлення № 745).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.12.2015 за результатом розгляду справи 753/15547/14-ц за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з останніх було солідарно стягнуто заборгованість за кредитом у, загальному розмірі 126 368,74 швейцарських франків та 1 079 239,38 грн.

19.09.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :21:072:0072, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2-1322.

19.09.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., який розташовано за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої Київської нотаріальної контори Кузьмичем В.М., зареєстровано в реєстрі за № 2-1323.

Копії оскаржуваних договорів дарування було долучено до матеріалів справи обома сторонами.

Позивач вважає, що з викладених обставин випливає, що ОСОБА_3 на момент укладання оскаржуваних Договорів дарування (19.09.2014 р.), усвідомлювала наслідки невиконання зобов`язання за кредитним договором. Зокрема була обізнана про відкриття Дарницьким районним судом м. Києва провадження у справі № 753/15547/14-ц, про стягнення з неї боргу тому і відчужила власне нерухома майно на користь третьої особи.

В липні 2021 ОСОБА_4 звернулась до Господарського суду м. Києва із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи (справа № 910/10606/21).

30.07.2021 р. співробітник АТ «Укрексімбанк» - ОСОБА_6 ознайомився з матеріалами справи № 910/10606/21, в яких серед інших документів містились оскаржувані договори дарування. В подальшому, відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 15.09.2021 р. ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.

Згідно наданих ОСОБА_4 . Господарському суду м. Києва додатків до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 подарувала своєму сину ОСОБА_3 , 3 / 4 (три четвертих) частини житлової квартири АДРЕСА_4 . Цей правочин також є безвідплатними та вчиненим після відкриття провадження у справі №753/12746/15-ц, про яке була обізнана Поручитель, що підтверджується повідомленням про втримання судової повістки 737) направленої Дарницьким районним судом м. Києва Поручителю.

В матеріалах справи міститься копія Договору дарування земельної ділянки від 19.09.2014 та копія Договору дарування житлового будинку від 19.09.2014, в яких зазначено, що ОСОБА_3 дарує нерухоме майно своєму синові ОСОБА_3 .

Враховуючи вищевикладені обставини суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, в матеріалах справи міститься копія заочного рішення Дарницького районного суду м. Києві від 17.12.2015 у справі №753/1554/14 (провадження №2/753/530/15), яким встановлено, що кредит ОСОБА_4 отримала 13.02.2007, у зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором та договором поруки, станом на 01.08.2014 року загальна заборгованість відповідачів за кредитним договором №28807С27 від 13.02.2007 року становить 126 368,74 швейцарських франків та 1 075 585,38 грн.

Оскаржувані договори дарування укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_3 19.09.2014.

Як зазначав позивач у своєму позові, 02.09.2014 Дарницьким районним судом м. Києва було відкрито провадження у справі №753/15547/14-ц за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Крім того, позивачем надано копію заяви ОСОБА_3 від 07.10.2014 до Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/1554/14 (провадження №2/753/530/15), у якій ОСОБА_3 зазначає що «13.10.2014 року об 11 год. 45 хв. в Дарницькому районному суді відбудеться судове засідання, за позовом ПАТ «Укрексімбанк» домене та ОСОБА_4 , справа №753/154/14-ц……..….Усі документи і повістку я отримала недавно…».

Враховуючи дану обставину, суд відхиляє твердження відповідача ОСОБА_3 про те, що вона не отримувала будь-яких процесуальних документів від Дарницького районного суду м. Києва та, відповідно, не була обізнана про те, що Банк звернувся до суду з відповідним позовом.

У будь-якому випадку, позичальник та поручитель розуміли, у випадку непогашення кредитної заборгованості згідно погодженого графіку, Банк буде звертатись до суду. Таким чином, відповідачу ОСОБА_3 було відомо про те, що Банк буде вирішувати спір щодо стягнення боргу в судовому порядку.

Щодо застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства до заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність додаються, серед іншого: копії документів про вчинені боржником (протягом року до дня подання заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність) правочини щодо належного йому нерухомого майна, цінних паперів, часток у статутному капіталі, транспортних засобів та угоди на суму не менше 30 розмірів мінімальної заробітної плати; (п. 7), декларація про майновий стан боржника за формою, затвердженою державним органом з питань банкрутства; (п. 11).

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Кодексу України з процедур банкрутства декларація про майновий стан подається боржником за три роки (за кожен рік окремо), що передували року подання до суду заяви про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність. Боржник також подає декларацію про майновий стан за рік, в якому подається заява про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність, станом на перше число місяця, що передує місяцю подання заяви до суду.

До членів сім`ї боржника належать особи, які перебувають у шлюбі з боржником (у тому числі якщо шлюб розірвано протягом трьох років до дня подання декларації), а також їхні діти, у тому числі повнолітні, батьки, особи, які перебувають під опікою чи піклуванням боржника, інші особи, які спільно з ним проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких з боржником не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Враховуючи вимоги чинного законодавства, суд враховує доводи позивача про те, що отримати інформацію про відчужені за договорами дарування мано, яке належало поручителю ОСОБА_3 , позивач міг лише під час порушення провадження у справі про неплатоспроможність боржника ОСОБА_4 , оскільки чинне законодавство передбачає подання доказів та документів неплатоспроможності фізичної особи та членів її сім`ї.

Крім того, відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_4 про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність від 30.06.2021, поданої до Господарського суду м. Києва, ОСОБА_4 долучала до матеріалів справи документи про членів своєї сім`ї, їх майно та доходи, а саме: колишній чоловік ОСОБА_7 , мати ОСОБА_3 , син ОСОБА_8 .

Суд бере до увагу пояснення позивача, що під час відкриття виконавчого провадження відомості про майновий стан боржника, в т.ч. щодо нерухомого майна, які державний виконавець може отримати в ході вчинення виконавчих дій, можуть містити лише данні щодо майна яким боржник володіє на момент вчинення таких дій.

У статті 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-20цс14, від 18.06.2014 р. у справі № 6-61цс14, від 03.06.2015 р. у справі № 6-31цс15.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

В матеріалах справи міститься копія ухвали Господарського суду міста Києва від 15.09.2021 про відмову у відкритті провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи, справа №910/10606/21, відповідно до якої представник банку приймав участь у судовому засіданні.

Таким чином, позивач звернувся до суду з даним позовом в межах трирічного строку з моменту, коли дізнався про те, що поручителем вчинено оскаржувані договори дарування.

Щодо визнання недійсними договорів дарування

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом ); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI Про систему гарантування вкладів фізичних осіб ; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII Про виконавче провадження ).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутні правові підстави для відступу від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, а також з метою формування єдиної правозастовної практики у подібних правовідносинах зазначає таке.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 Цивільного кодексу України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 Цивільного кодексу України.

Частиною другою статті 11 Цивільного процесуального кодексу України передбачався принцип диспозитивності, згідно з яким особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У контексті статті 31 Цивільного процесуального кодексу України у зазначеній редакції саме позивач наділений правом визначення та зміни предмета та підстави позову. Обмеження щодо реалізації цих прав визначаються на певній стадії розгляду справи.

Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц , де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Відповідно до п. 2.1. Договору поруки від 02.06.2010 Поручитель зобов`язується перед Кредитором солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Позичальником, а також будь-якими спадкоємцями Позичальника, Основного зобов`язання, а також відшкодовувати витрати, що будуть визначатися на момент фактичного задоволення, в т.ч. суму кредитів, проценти, пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання Основного зобов`язання, інші понесені витрати внаслідок невиконання або несвоєчасного (неповного) виконання Основного зобов`язання.

Відповідно до п. 2.2. вказаного Договору поруки у випадку невиконання Позичальником, або спадкоємцями Позичальника, Основного зобов`язання, передбаченого відповідними положеннями Кредитного договору, Кредитор має право вимагати виконання цього зобов`язання у Поручителя та/або Позичальника, як у солідарних боржників.

Відповідно до п. 2.3., Поручитель підтверджує та зобов`язується виконувати умови цього Договору у разі смерті Позичальника та прийняття спадщини будь-яким спадкоємцем/спадкоємцями останнього новими позичальниками), а саме солідарно відповідати за своєчасне та повне виконання Позичальником (або спадкоємцями Позичальника) Основного зобов`язання.

Частиною 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 553 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Приписами ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Суд, встановивши, що ОСОБА_3 , відчужуючи належні їй на праві власності житловий будинок і земельну ділянку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , своєму синові ОСОБА_3 , будучи обізнаною про те, що Дарницьким районним судом м. Києва порушено провадження у справі про стягнення заборгованості з неї як поручителя та ОСОБА_4 як боржника, вважає, що відповідач ОСОБА_3 могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку задоволення позовної заяви Банку та невиконання вказаного судового рішення.

Суд вважає, що договір дарування в розумінні статті 717 Цивільного кодексу України є безвідплатним правочином, отже ОСОБА_3 безвідплатно відчужила своєму сину ОСОБА_3 об`єкти нерухомості.

Крім того, при укладенні 19.09.2014 оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , тому на підставі статті 234 Цивільного кодексу України оспорювані правочини мають бути визнані недійсними.

При цьому суд критично оцінює висновок експерта №941/01/2023 за проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_3 від 13.01.2023, складеного експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Експертно-дослідна служба України», оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Експертно-дослідна служба України» відноситься до державних спеціалізованих установ, якими здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз (стаття 7 Закону України «Про судову експертизу»), а також суд враховую те, що на дослідженням експерту було надано технічну копію рекомендованого листа «Укрпошти» про вручення судової повістки ОСОБА_3 . Таким чином, почеркознавча експертиза проводилась не на підставі оригіналу документу.

На підставі вищенаведеного, керуючись 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування земельної ділянки площею 0,25 га, кадастровий номер :21:072:0072, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М. 19.09.2014 р., зареєстровано в реєстрі за № 2-1322.

Визнати недійсним Договір дарування житлового будинку загальною площею 55,0 кв.м., який розташовано за адресою АДРЕСА_1 , який було посвідчено державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмичем В.М. 19.09.2014 р., зареєстровано в реєстрі за №2-1323.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (, 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127) судовий збір у розмірі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) грн. 00 грн.

Ухвалу про забезпечення позову від 27.09.2022, що винесена у даній справі, після набрання рішенням законної сили скасувати.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосереднього до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення виготовлено 11.05.2023.

Суддя В.Червонописький