ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м.Суми

Справа №950/700/21

Номер провадження 22-ц/816/20/23, 22-ц/816/68/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Созонова Володимира Петровича,

відповідачки ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року, на додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2022 року у складі судді Стеценка В.А., ухвалені в м. Лебедин Сумської області,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, свої вимоги обґрунтовував тим, що з 30 грудня 1994 року сторони перебували в шлюбі, рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2020 року шлюб між ними розірвано.

Під час шлюбу подружжям за спільні кошти було придбане майно, яке в добровільному порядку розділити не вдалося.

Посилаючись на зазначені обставини ОСОБА_1 просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя легковий автомобіль, газову плиту, пральну машину, морозильну камеру, холодильник та бойлер; в порядку поділу спільного майна виділити позивачці у власність легковий автомобіль, а позивачу інші речі; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці у вартості автомобіля та іншого майна у розмірі 24 027 грн.

Рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки ВАЗ 21091, 1992 року випуску, червоного кольору, плиту газову Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, пральну машинку Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, морозильну камеру Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, холодильник Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, бойлер Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску.

Виділено ОСОБА_1 у приватну власність: плиту газову Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, пральну машинку Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, морозильну камеру Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, холодильник Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, бойлер Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску.

Виділено ОСОБА_2 у приватну власність легковий автомобіль марки ВАЗ 21091, 1992 року випуску, червоного кольору.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці між вартістю легкового автомобіля марки ВАЗ 21091, 1992 року випуску, червоного кольору та вартістю плити газової Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, пральної машинки Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, морозильної камери Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, холодильника Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, бойлера Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску, в розмірі 24 027 грн.

Додатковим рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2022 року частково задоволена заява ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 2 500 грн.

В задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаними судовими рішеннями ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оспорювані рішення суд першої інстанції не врахував, що спірний автомобіль ВАЗ 21091, 1992 року випуску, не належить до спільного майна подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами, оскільки був придбаний за кошти сина відповідачки від першого шлюбу ОСОБА_3 .

Крім того, 15 червня 2012 року позивач особисто продав цей автомобіль мешканцю міста Лебедин ОСОБА_4 , за що отримав від покупця 4000 доларів США. Заявниця апеляційної скарги зауважує, що суд не надав належної оцінки її свідченням та свідченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підтвердили, що 15 червня 2012 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 автомобіль ВАЗ 21091 за 4000 доларів США, обмежившись оформленням у нотаріуса генеральної довіреності. Враховуючи, що позивач вже отримав кошти за машину, його вимога про відшкодування різниці вартості автомобіля та іншого майна є шахрайством.

Заявниця звертає увагу на ту обставину, що сторона позивача не спростувала твердження про те, що автомобіль придбаний за кошти її сина, а не за кошти подружжя. Також не погоджується з оцінкою спірного автомобіля.

Стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що сам факт придбання майна під час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач не спростував того факту, що спірний автомобіль не був набутий за сімейні кошти.

Висловлюючи незгоду з ухваленим додатковим рішенням про стягнення відшкодування витрат на правничу допомогу, заявниця зазначила, що суд не врахував, що у матеріалах справи відсутні докази оплати позивачем заявленого гонорару, а також акт приймання-передачі послуг за договором про надання правничої допомоги з переліком наданих послуг. Тобто неможливо встановити та перевірити обсяг наданих послуг та їх вартість, враховуючи, що розрахунку позивач до суду також не подав. Крім того, вважає, що рівень складності справи не вимагав значного обсягу правничої допомоги, у тому числі значної кількості часу. Суд також проігнорував ту обставину, що при зверненні з позовом позивач не подав заяви про відшкодування судових витрат із зазначенням попереднього орієнтовного розрахунку. Посилаючись на викладені доводи, просила скасувати додаткове рішення та відмовити у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу позивач в установлений строк до апеляційного суду не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційних скарг, заперечення представника ОСОБА_1 адвоката Созонова В.П., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 30 грудня 1994 року між сторонами був зареєстрований шлюб (а.с. 6).

За час шлюбу вони придбали рухоме майно, зокрема: плита газова Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, пральна машинка Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, морозильна камера Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, холодильник Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, бойлер Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску, автомобіль ВАЗ 21091, 1992 року випуску (а.с. 8, 9,10,11).

Автомобіль ВАЗ 21091 зареєстрований за відповідачкою ОСОБА_2 (а.с. 8).

15 червня 2012 року ОСОБА_2 видала довіреність на користування вказаним автомобілем з правом продажу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Строк довіреності 10 років (а.с. 26-27).

Заочним рішенням Лебединського районного суду Сумської області від 05 жовтня 2020 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с. 7), сторони проживають окремо.

Після розірвання шлюбу спірна побутова техніка перебуває у розпорядженні ОСОБА_1 .

Автомобіль ВАЗ 21091, зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , перебуває у користуванні ОСОБА_4

ОСОБА_1 надав до суду довідку про оцінку вартості спірного автомобіля, яка становить 43100 грн, та звіт про оцінку вартості побутової техніки, загальна вартість якої визначені у розмірі 19073 грн (плита газова Gefest 1757-2007, 2007 року випуску, - 2700 грн, пральна машинка Samsung, модель WF8590FEA/YLP, 2001 року випуску, 4815 грн, морозильна камера Swizer, модель DF-168 ISP, 2012 року випуску, - 4453 грн, холодильник Samsung, модель RL38ECPS, 2011 року випуску, - 8910 грн, бойлер Artel Artdry WH 1.5 50, 2020 року випуску, - 1805 грн (а.с. 9, 10-11).

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позов в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що спірна побутова техніка та автомобіль придбані під час шлюбу є спільною власністю сторін, між сторонами згідно із заявленими вимогами зі сплатою на користь позивача компенсації різниці вартості виділеного майна у розмірі 24027 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного:

Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Стаття 372 Цивільного кодексу України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.364 ЦК України.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За встановлених у справі обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо обґрунтованості заявленого позову та доведеності позивачем його підстав, передбачених ст. 62 СК України для визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної подружжя.

Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які підтвердження своїх заперечень мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Заперечуючи проти визнання спільною сумісною власністю автомобіля ВАЗ 21091 відповідачка зазначила, що транспортний засіб був придбаний під час шлюбу, проте за кошти її сина. Стверджує, що у день придбання автомобіля її син особисто передав кошти продавцю без її присутності та без присутності позивача.

Тобто свідком передачі ОСОБА_3 коштів продавцю транспортного засобу відповідачка не була. Жодних інших доказів на підтвердження своїх заперечень щодо походження коштів, окрім свідчень ОСОБА_3 , який доводиться відповідачці сином, вона суду не подала.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачка не спростувала презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу.

Твердження апеляційної скарги про те, що спірний транспортний засіб проданий позивачем, також було предметом дослідження у суді першої інстанції, проте достатніми належними допустимими доказами підтверджено не було, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відхилення таких доводів. Колегія суддів погоджується з цим висновком, оскільки видача 15 червня 2012 року відповідачкою довіреності на продаж транспортного засобу та надання повноважень на представництво її інтересів не є доказом продажу автомобіля (а.с. 26-29). Пояснення свідків в цій частині, належним чином оцінені судом та факту укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу не доводять.

Звертаючись до місцевого суду з позовом ОСОБА_1 надав довідку Територіального сервісного центру МВС №5946 про те, що станом на 12 лютого 2021 року за громадянкою ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль ВАЗ 21091, 1992 року випуску.

Тобто право власності на спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 , докази переходу права власності до іншої особи у матеріалах справи відсутні а , у зв`язку із спливом строку дії довіреності, позивач не позбавлена можливості витребувати з чужого незаконного володіння належний їй на праві власності транспортних засіб

Незгода заявниці з оцінкою транспортного засобу, також була предметом дослідження місцевого суду, проте обґрунтовано визнана безпідставною, оскільки відповідачка жодними доказами не спростувала заявлену позивачем ринкову вартість продажу автомобіля ВАЗ 21091, 1992 року випуску, яка згідно з довідкою суб`єкта оціночної діяльності становить 43100 грн.

Заперечень щодо належності спірної побутової техніки до об`єктів спільної власності подружжя заявниця апеляційної скарги не висловила.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення по суті спору з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року - без змін.

В частині незгоди відповідачки з додатковим рішенням суду першої інстанції, яким вирішено питання про розподіл понесених позивачем витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалося адвокатом Лунікою Т.Я. та адвокатом Созоновим В.П. на підставі довіреності від 09 лютого 2021 року (а.с. 12).

До суду також поданий договір про надання правової допомоги від 07 липня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Лунікою Т.Я. на представництво у цивільних справах № 950/700/21 та №950/18/21, згідно з яким гонорар за надання правової допомоги (консультації, участі адвоката у кожному судовому засіданні, складання процесуальних документів, виконання інших дій в інтересах клієнта) складає 2500 грн (а.с. 36). Порядок та строк оплати гонорару сторонами договору не визначений.

Докази укладення між ОСОБА_1 та адвокатом Созоновим В.П. договору про надання правової допомоги в матеріалах цивільної справи відсутні .

Доводи апеляційної скарги про не надання стороною позивача доказів фактичної сплати адвокату коштів за надані послуги, колегія суддів відхиляє оскільки за змістом ч. 2 ст. 137 ЦПК України підлягають розподілу між сторонами витрати на правничу допомогу, як ті що сплачені, так і ті що підлягають сплаті відповідною стороною.

Проте враховуючи, що договір про надання правничої допомоги укладений з адвокатом на представництво інтересів у двох окремих цивільних справах № 950/700/21 та №950/18/21, а клопотання про ухвалення рішення про відшкодування витрат на правничу допомогу подане саме у цивільній справі № 950/700/21, відповідно, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про стягнення всієї суми відшкодування витрат на правничу допомогу в межах саме цієї цивільної справи.

З огляду на ту обставину, що зазначений договір про надання правничої допомоги визначає розмір гонорару адвоката за надання допомоги за двома окремими цивільними справами, колегія суддів вважає обґрунтованою вимогу про відшкодування позивачу витрат у розмірі 1250 грн.

Встановивши, що при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення питання про розподіл витрат на правничу допомогу, колегія суддів змінює додаткове рішення в частині визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 28 липня 2022 року залишити без задоволення, судове рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2022 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Лебединського районного суду Сумської області від 17 жовтня 2022 року змінити в частині суми відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1250 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 25 січня 2023 року .

Головуючий - О. І. Собина

Судді: О. Ю. Кононенко

В. І. Криворотенко