Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
справа № 204/5654/21
провадження № 61-3407св23
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року - без змін.
При цьому колегія суддів застосувала висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11(провадження № 14-31цс21).
Відповідно до частини 2 статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: а) наказного провадження; б) позовного провадження (загального або спрощеного); в) окремого провадження.
Умови кодифікації процесуального закону та структура ЦПК передбачають, зокрема, види, форми і стадії судочинства. Для кожного з них передбачено свої правила, процедури, права і обов`язки, повноваження суду.
На кожній стадії процесу суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Вирішення процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб), регламентовано в розділі VI ЦПК.
У статті 443 ЦПК України вказано, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
Право державного виконавця на звернення до суду з приводу визначення частки боржника в спільному майні саме з поданням закріплено й у частині шостій статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», у якій зазначено, що в разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
У справі, що переглядається, приватний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника, яким він спільно володіє з іншими особами.
Оскільки частки боржника та членів його сім`ї в праві спільної власності на квартиру не визначені та в установленому законом порядку не зареєстровані, колегія суддів констатувала наявність спору про право, який підлягає вирішенню в позовному провадженні.
При цьому колегія суддів послалася на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 (провадження № 14-31цс21), а саме: «Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.
За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).
У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).
Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).
При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження.
Cтаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний. Водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким позовом в порядку позовного провадження.
Повноваження виконавця на звернення з позовною заявою про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, в порядку позовного провадження є повноваженням звертатися до суду в інтересах інших осіб (частина друга статті 4, частина четверта статті 42 ЦПК України), в тому числі за позовом про визнання недійсним правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна (оспорення фраудаторного правочину). Спір про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, є спором між боржником і іншими співвласниками майна. Після відкриття провадження за позовною заявою виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, боржник набуває статусу позивача (абзац перший частини п`ятої статті 56 ЦПК України)».
Указаний висновок Велика Палата Верховного Суду мотивувала наявністю у ЦПК України прогалини щодо відсутності алгоритму дій суду в разі виявлення спору про право під час розгляду подання виконавця про визначення частки боржника в спільному майні, яку за висновком Великої Палати Верховного Суду належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Тобто, Велика Палата Верховного Суду застосувала аналогію закону щодо норм процесуального права (процесуальну аналогію), яка не передбачена нормами ЦПК України.
Дійсно, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тобто, закон надав повноваження суду самостійно вжити заходів для того, щоб у справі були досягнуті завдання судочинства, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту.
Проте, такі повноваження не дають суду право відійти від принципу диспозитивності, який передбачає зменшення активної ролі суду на користь посилення активної ролі сторін як заінтересованих учасників процесу, або змінювати норми закону.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 2-591/11(провадження № 14-31цс21) за поданням державного виконавця про визначення частки боржника у майні,
яким він володіє спільно з іншими особами (спільна сумісна власність подружжя), встановивши, що один із подружжя заперечує презумпцію спільності їх майна та вважаючи цю обставину «наявністю спору про право», безпідставно застосувала до передбаченого статтею 443 ЦПК України порядку вирішення питань, які виникають під час виконання судових рішень, правила окремого провадження.
Фактично судовим рішенням у справі № 2-591/11 державний виконавець наділений не передбаченою законом та невластивою для виконавця функцією звертатись до суду в інтересах інших осіб, створено об`єктивну перешкоду для виконання судового рішення, яке набрало законної сили, виконавцем, у провадженні якого перебуває виконавче провадження з виконання такого рішення, наслідком чого є збільшення терміну його виконання та загроза принципу юридичної визначеності.
Уважаю необґрунтованим поширення правил окремого провадження, в основу якого покладено безспірність порушених перед судом питань, на розгляд заяв, пов`язаних із виконанням судового рішення, оскільки наявність сумнівів щодо належності боржнику майна на праві спільної власності не може свідчити про відсутність у суду компетенції розглянути по суті подання про визначення частки боржника в спільному майні за правилами, встановленими розділом VI ЦПК України.
У випадку встановлення факту володіння боржником майном спільно з іншими особами суд наділений повноваженнями постановити ухвалу про задоволення подання виконавця. Необґрунтованість подання державного виконавця (відсутність документів, які б однозначно підтверджували обставину належності боржнику майна у спільній власності з іншими особами, мотивовані заперечення інших осіб щодо їх спільного з боржником володіння таким майном тощо) є підставою для відмови в задоволенні подання, а не залишення його без розгляду.
Застосований Великою Палатою Верховного Суду у справі № 2-591/11(провадження № 14-31цс21) підхід розширеного тлумачення статті 443 ЦПК України взагалі нівелює сферу застосування норм процесуального права, пов`язаних із провадженням за заявами, поданими на стадії виконання судового рішення, та передбачає підміну одного визначеного законодавцем правового механізму іншим виключно на підставі процесуальної аналогії, метою якої є заповнення прогалин у законі, а не його зміна та «удосконалення».
За наявності передбаченого чинним законодавством правового механізму вирішення судом питань про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами (стаття 443 ЦПК України, стаття 28 Закону України «Про виконавче провадження»), саме за поданням державного/приватного виконавця вважаю недоцільним застосування процесуальної аналогії, оскільки покладення на виконавця обов`язку звертатись до суду з позовом не забезпечує ефективний захист прав та обов`язків учасників виконавчого провадження, а також суперечить принципам диспозитивності та процесуальної економії.
Тому колегії суддів необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11(провадження № 14-31цс21).
Суддя Н. О. Антоненко