КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження № 22-ц/824/4461/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року м. Київ

Справа № 757/44941/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Немировської О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Кахрамановим Рустамом Нураятовичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року, ухвалене у складі судді Вовка С.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення заборгованості,

встановив:

В серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк», третя особа - ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позову посилається на те, що між сторонами укладено низку договорів банківського вкладу, грошові кошти за якими банк відмовляється повернути вкладнику. Таким чином, банк має повернути суми вкладів, проценти за договорами, 3 % річних, інфляційні втрати та пеню згідно з п. 32.3.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з АТ комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за наступними договорами:

Заява № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року:

- 10 000, 00 дол. США (вклад);

- 8 974, 30 дол. США (10% річних);

- 2 354, 79 дол. США (3% річних);

- 116 396, 77 грн (пеня);

Заява №SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс»:

- 4 216, 44 дол. США (9,5% річних);

Заява №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року:

- 4 000, 00 Євро (вклад);

- 2 871, 78 Євро (8% річних);

- 941, 92 Євро (3% річних);

- 55 299, 28 грн (пеня);

Заява №SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс»:

- 1 018, 54 Євро (7,5% річних);

Заява №SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс") від 12.08.2013 року:

- 3 500, 00 Євро (вклад);

- 2 205, 72 Євро (7,5% річних);

- 824, 18 Євро (3% річних);

- 48 386, 87 грн (пеня);

Заява № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 року:

- 23 014, 00 грн (вклад);

- 29 094, 74 грн (16% річних);

- 5 419, 32 грн (3% річних);

- 44 819, 71 грн (інфляційні втрати);

- 9 958, 20 грн (пеня).

Не погоджуючись з рішенням, представник АТ КБ «Приватбанк» - Кахраманов Р.Н. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що внаслідок укладання між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» договору переведення боргу б/н від 17.11.2014р та переведення боргу за зобов`язаннями Банку щодо виплати коштів за договорами банківських вкладів, які є предметом у даній справі, АТ КБ «Приватбанк» на цей час не несе зобов`язань за такими договорами, а ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за даними договорами банківських вкладів, а тому вважає, що належним відповідачем у цивільний справі має бути ТОВ «ФК «Фінілон».

Звертає увагу, що договір про переведення боргу від 17.11.2014 був укладений між сторонами ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ "ФК «Фінілон» у простій письмовій формі з дотримання всіх належних та встановлених законодавством необхідних умов для укладання такого виду правочину (наявна згода щодо всіх істотних умов договору та фактично передано зобов`язання (перераховані грошові кошти кредиторів новому боржнику). Отримання згоди від кредиторів (клієнтів Кримської філії Приватбанку), грошові кошти яких були переведені на рахунки ТОВ «ФК «Фінілон» відбулося з повним дотримання вимог чинного законодавства. Згода або незгода кредитора на переведення боргу є одностороннім волевиявленням кредитора, направленим до первісного, нового чи обох боржників. Тобто, у даному випадку мова йде не про дозвіл чи заборону на укладення договору переведення боргу, оскільки будь-яка особа вправі домовитися з іншою про виконання останньою певного зобов`язання перед своїм кредитором. Отже, згода кредитора немає право встановлювального значення при укладанні договору між боржниками (первісним та новим), оскільки для укладання такого договору потрібна лише домовленість двох сторін, визначення сторонами істотних умов договору та укладення договору у встановленій законом формі. Таким чином, згода кредитора є однією з умов дійсності договору переведення боргу у відношенні лише одного з його наслідків (заміни боржника), але не є необхідним елементом самого договору про переведення боргу та не може впливати на його недійсність в цілому. До того ж, згода кредитора на переведення боргу є юридичною дією, що може як передувати, так і слідувати за моментом переведення боргу, оскільки ЦК України прямо не передбачено право кредитора надавати згоду на переведення боргу виключно перед укладанням та виконанням правочину.

Відсутність письмової заяви кредитора з викладенням своєї незгоди на переведення його грошових коштів новому боржнику не може вважатися недосягненням сторонами наслідків переведення боргу, оскільки наявні інші форми поведінки кредитора, які могли б свідчити про його ставлення до заміни боржника та переведення боргу.

Таким чином, розміщення Банком повідомлення від 15.02.2015 на офіційному сайті Приватбанку у відповідному розділі Умов та Правил з встановленням строку для кредиторів (клієнтів Кримської філії Приватбанку) до 15.02.2015 року для подання (надсилання) письмових заперечень (висловлення незгоди) щодо переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» було цілком правомірно юридичною дією банку, яка кореспондувалася з вимогами законодавства, а отримання банком у такий спосіб згоди від кредиторів було підтвердженням їх відношення до укладеного 17.11.2014 року правочину та досягненням ефекту переведення боргу за ним. Незалежно від того чи є позивач стороною оспорюваного правочину, чи заінтересованою особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України для задоволення позову він повинен довести не лише існування формального порушення при укладенні договору вимоги закону, але і порушення таким договором його прав або охоронюваних законом інтересів. Отже, саме учаснику процесу належить право заявити суду про недійсність договору та просити суд визнати недійсним той чи інший правочин з огляду як на порушення (якщо такі мають місце) вимог Закону при укладенні такого правочину, так і з огляду на порушення безпосередньо прав та інтересів заінтересованої особи таким правочином (його укладанням та/або виконанням).

Зазначає, що зі змісту оскаржуваного рішення, в суді першої інстанції позивачем не було надано, ані оригіналів договорів, ані оригіналів квитанцій, ані будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження наявності факту заборгованості банку перед позивачем за депозитними договорами.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_1 в позовній заяві відносно копій заяв №SAMDN0660, №SAMDN0717 не вказав підстави позову як елементу його змісту на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права, що унеможливлювало задоволення в частині зазначених копій заяв.

Суд першої інстанції не звернув увагу на засвідчений витяг з електронного Додатку № 1 до Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014р. з інформацією щодо особи ОСОБА_1 , а саме про переведені суми в розмірі 1509,97 евро по заяві №SAMDN0660 та 489,93 Євро по заяві №SAMDN0717, тобто відповідно витягу залишок грошових коштів доводить, що суд першої інстанції не ставив під сумнів правильність зазначених сум у засвідченому витягу з електронного Додатку № 1 до Договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014р.

Крім того, посилаючись на ч.3 ст. 653 ЦК України, вказує, що депозитний договір 1) № SAMDN0659, 2) № SAMDN0660, 3) № SAMDN0716, 4) SAMDN0717, 5) SAMDN8053, 6) SAMDN5679, є розірваним з 29.09.2014 року.

Таким чином, з ініціативи вкладника та після розірвання договору його умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами (банком та позивачем) здійснюється виключно на законодавчих, а не на договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті ст.ст. 598, 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. З огляду на вищевикладене вбачається, що з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад.

Наголошує, що враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 09.11.2021р у справі № 320/5115/17 щодо відсутності споживчих правовідносин між сторонами (банком та вкладником) після розірвання договору банківського вкладу та, відсутності порушеного права грошового зобов`язання з 12.02.2020 р. по 20.01.2021 р. відповідно, відсутності підстав для застосування до таких правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів» - з дати розірвання 24.09.2014 р. депозитних договорів нарахування пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» неможливо.

Таким чином, сторони встановили договором можливість одностороннього розірвання договору. При цьому, укладені між сторонами договори банківського вкладу є строковими, не передбачають зобов`язання банка повідомляти клієнта про пролонгацію договору банківського вкладу, або погодження будь-яким способом розірвання договору, отже факт розірвання договору не пов`язується з зустрічними діями другої сторони.

В судовому засіданні представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» Гайдамащук О.В. підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважала доводи апеляційної скарги необґрунтованими та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між позивачем ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» були укладені наступні договори банківського вкладу:

- 15 серпня 2012 року договір банківського вкладу (Заява №SAMDN0659 вклад "Стандарт, 12 міс") на наступних умовах: сума 10 000 доларів США, відсоткова ставка 10% річних, особовий рахунок НОМЕР_1 , рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу НОМЕР_6,

- на вказаний рахунок оформлено вклад "Копилка 12 міс", ставка 9,5% річних з видачею електронної ощадної книжки НОМЕР_2 ,

- 15 серпня 2012 року договір банківського вкладу (Заява №SAMDN0716 вклад "Стандарт, 12 міс") на наступних умовах: сума 4000 євро, відсоткова ставка 8% річних, особовий рахунок НОМЕР_3 , рахунок/карта для зарахування відсотків по вкладу НОМЕР_7,

- на вказаний рахунок оформлено вклад "Копилка 12 міс", ставка 7,5% річних з видачею електронної ощадної книжки НОМЕР_4 ,

- 12 серпня 2013 договір банківського вкладу (Заява №SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс") на наступних умовах: сума 3500 євро, відсоткова ставка 7,5% річних, особовий рахунок для зарахування вкладу та відсотків 5424,

- 11 вересня 2013 року договір банківського вкладу (Заява №SAMDN5679 вклад "Стандарт, 3 міс") на наступних умовах: сума 23014 грн., відсоткова ставка 16% річних, особовий рахунок для зарахування вкладу та відсотків 4156.

Листами від 30.09.2014 №20.1.0.0.0/7-20140929/3529 та від 17.10.2014 №20.1.0.0.0/7-20141016/1091 банк відмовив позивачу у поверненні грошових коштів за казаними договорами банківських вкладів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що стороною відповідача не надано суду доказів розірвання договорів банківських вкладів та повернення грошових коштів, а відтак позовні вимоги про стягнення сум вкладів та процентів за договорами суд визнав обґрунтованими.

Відхиляючи заперечення представника АТ КБ «Приватбанк» про те, що новим боржником за вказаними договорами вкладу є ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», з яким у ПАТ КБ «Приватбанк» 17 листопада 2014 року було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням додаткової угоди до цього договору від 18 листопада 2014 року, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. У справі, що вирішується судом відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить про те, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржником не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Таким чином договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача суми процентів, нарахованих позивачем на суму банківського вкладу, суд першої інстанції дійшов висновку, що проценти за користуванням вкладами підлягають стягненню за період з дня укладення договору до 05 серпня 2021 року, а саме за наступними договорами:

- №SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 - проценти (10%) за період з 15 серпня 2012 року по 05 серпня 2021 року в сумі 8974, 30 доларів США.

- №SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс» - проценти (9,5 %) за період з 15 серпня 2012 року по 05 серпня 2021 року в сумі 4216, 44 доларів США.

- №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 - проценти (8 %) за період з 15 серпня 2012 року по 05 серпня 2021 року в сумі 2871, 78 Євро.

- №SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс» - проценти (7,5 %) за період з 15 серпня 2012 року по 05 серпня 2021 року в сумі 1018, 54 Євро.

- №SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12.08.2013 - проценти (7,5 %) за період з 12 серпня 2013 року по 05 серпня 2021 року в сумі 2205, 72 Євро.

- №SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 - проценти (16 %) за період з 11 вересня 2013 року по 05 серпня 2021 року в сумі 29 094, 74 грн.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що перша відмова банку від повернення вкладів зафіксована у листі від 30.09.2014 №20.1.0.0.0/7-20140929/3529, тому розрахунок 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем за період з 30.09.2014 по 05.08.2021 року (день, який передує зверненню до суду). Тому суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів позивача, що саме за цей період банк прострочив виконання свого грошового зобов`язання, а відтак позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягають задоволенню.

Також суд визнав обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про наявність підстав для нарахування пені, передбаченої абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України від 05.04.2001 № 2346-ІП «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», за ставкою 3,6 % за місяць. Оскільки правопорушення є триваючим, тому розрахунок пені здійснено судом за 1 рік за період з 05.08.2020 по 05.08.2021, тобто за 12 місяців, що становить :

- за договором №SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 становить 116 396, 77 грн;

- за договором №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 становить 55 299, 28 грн;

- за договором №SAMDN8053 вклад «Стандарт, 12 міс» від 12.08.2013 становить 48 386, 87 грн;

- за договором №SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 становить 9 958, 20 грн.

З висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення суми вкладів за вищевказаними договорами, а також з висновками про те, що договір про переведення боргу між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ ФК «Фінілон» не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу, - колегія суддів погоджується, оскільки такі висновки відповідають обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам, зроблені з дотриманням норм матеріального права.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно із пунктом 2.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від іншої сторони (вкладника) або для неї суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові цю суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, установлених договором.

Частиною першою статті 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За частиною другою статті 1060 ЦК України банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім випадків, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до пункту 1.2 вищевказаного Положення договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу (вклад (депозит) на вимогу) або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад (депозит).

У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.

АТ КБ «ПриватБанк», визнавши внесення грошей на депозитний рахунок та не повертаючи кошти, які належать на праві власності позивачу, порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Відповідно до зазначеного, обґрунтованими є висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не виконав законну вимогу позивача про повернення належних йому коштів , тому слід стягнути з відповідача на користь позивача суми вкладів у розмірі:

- 10 000 доларів США за договором № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року;

- 4000 Євро за договором №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15 серпня 2012 року;

- 3500 Євро за договором № SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс" від 12 серпня 2013 року;

- 23 014 грн. за договором №SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11 вересня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про те, що належним боржником перед ОСОБА_1 є ТОВ «ФК «Фінілон» згідно умов договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, є необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 520 ЦК України передбачає, що у правовідносинах із заміни боржника беруть участь три особи: кредитор, боржник, особа, третя особа, яка має намір стати боржником. В будь-якому випадку для здійснення такої заміни має бути наявна тристороння згода: а) боржник виявив згоду на те, щоб він був замінений; б) третя особа виявила згоду на те, щоб набути обов`язків боржника; в) кредитор надав згоду на заміну боржника. Відсутність згоди хоча б однієї із сторін не дає підстав для заміни боржника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2023 року по справі № 199/3152/20 зазначено, що «відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Оскільки ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не надавали згоди на переведення боргу від АТ «КБ «Приватбанк» до ТОВ «ФК «Фінілон» за договорами депозитних вкладів відповідно до статті 520 ЦК України, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між Банком та ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок, що саме АТ «КБ «Приватбанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц зазначено, що: «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 надала згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 у подібних правовідносинах».

З матеріалів вбачається, що позивач ОСОБА_1 не надавав згоду на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», в зв`язку із чим доводи представника банку про те, що відповідач не є стороною за договорами банківського вкладу, укладеними ОСОБА_1 15 серпня 2012 року, 12 серпня 2013 року та 11 вересня 2013 року є безпідставними.

Оскільки стороною укладеного договору банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», то згідно зі статтями 526, 631, 651, 653, 1058, 1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк» як юридична особа. Ліквідація філій або припинення у будь-який спосіб їх діяльності не звільняє відповідача від виконання обов`язків за укладеними і дійсними договорами.

Отже, висновки суду першої інстанції про виникнення у відповідача грошового зобов`язання повернути позивачу на його вимогу суму вкладу у вищевказаному розмірі ґрунтуються на встановлених обставинах, належним чином оцінених судом доказах та правовідносинах сторін.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було досліджено в судовому засіданні оригіналів договорів банківського вкладу - колегія суддів також відхиляє з огляду на наступне.

Судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання представника відповідача та досліджено в судовому засіданні надані представником позивача засвідчені приватним нотаріусом Сторожинецького районного нотаріального округу Чернівецької області Коржан В.Д. 26 серпня 2016 року копії:

- заяви №SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року на суму вкладу 10 000 доларів США,

- заяви №SAMDN0660 на оформлення вкладу «Копилка, 12 міс» ;

- заяви №SAMDN0716 на оформлення вкладу «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 на суму 4000 євро,

- заяви №SAMDN0717 на оформлення вкладу «Копилка, 12 міс» ;

- заяви №SAMDN8053 на оформлення вклад «Стандарт, 12 міс» від 12.08.2013 на суму 3500 євро,

- заяви №SAMDN5679 на оформлення вкладу «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 на суму 23 014 грн.

Крім того, факт укладення позивачем договорів банківського вкладу (депозитних договорів) підтверджено витягом з електронного додатка до договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, який 29 жовтня 2021 року було засвідчено печаткою АТ «КБ «Приватбанк» та підписом головного бухгалтера АТ «КБ «Приватбанк» Ярмоленко В. В., що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) по банківських договорах позивача, які є предметом розгляду (т. 1 а.с. 43).

Також факт укладення позивачем договорів банківського вкладу (депозитних договорів) підтверджено наданими представником відповідача виписками з реєстру до меморіального ордеру, посвідчені головним бухгалтером АТ КБ «Приватбанк» Ярмоленко В.В. 24 квітня 2023 року, з яких вбачається, що суми залишку коштів станом на 18 листопада 2014 року становлять:

- за договором №SAMDN0659 - 10 048,21 доларів США та 61,37 доларів США ( а.с. 197, т. 1);

- за договором №SAMDN0716 - 4016,87 євро та 21,48 євро ( а.с. 205, т. 1),

- за договором №SAMDN8053 - 5768,84 євро ( а.с. 213, т. 1)

- за договором №SAMDN0660 ( «Копилка») - 1509,97 доларів США;

- за договором №SAMDN0717 («Копилка») - 489,93 євро,

- за договором №SAMDN5679 - 26 443 грн. 83 коп. ( а.с. 237, т. 1).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20, «суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду».

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача про те, що з дня розірвання договору банківського вкладу відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків на вклад.

Відповідно до ст. 1061 ЦК України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час (частина перша статті 1075 ЦК України).

Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються».

Відповідно до постанов Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19, від 10 травня 2023 року у справі № 522/5513/19, вимога позивача повернути вклад відповідає нормі частини третьої статті 651 ЦК України, згідно з якою у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним.

Як вбачається зі змісту депозитних договорів, укладених ОСОБА_3 15 серпня 2012 року, пунктом 2 договорів визначено, що у випадку витребування клієнтом частини вкладу зобов`язання сторін по вкладу припиняються і вклад повертається клієнту, а на суму, що залишилась, за бажанням клієнта оформляється новий вклад.

Пунктом 5 договорів банківського вкладу від 12 серпня 2013 року та 11 вересня 2013 року передбачено, що у вкладника є право достроково розірвати договір, повідомивши про це за два банківських дні до дня розірвання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповіді на ім`я ОСОБА_1 від 30 вересня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» підтвердив, що 29 вересня 2014 року до банку надійшов лист ОСОБА_1 з проханням виплатити грошові кошти по договорам, які були оформлені на території АР Крим.

Таким чином, матеріалами справи доведено, що позивач звертався за поверненням вкладу і лист банком отримано 29 вересня 2014 року, тобто договори банківського вкладу, укладені ОСОБА_1 , вважаються розірваними з 01 жовтня 2014 року.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що договори банківського вкладу є розірваними з 01 жовтня 2014 року, тому суд не врахував, що з моменту розірвання договорів нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 01 жовтня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

У постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 132/4437/18 зазначено, що у справі, яка переглядається: - у пункті 16 договору від 12 березня 2010 року № SAMDN3980 (вклад «Депозит VIP») сторони домовилися, що «сторони мають право достроково розірвати цей договір, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору»; - суд першої інстанції встановив, що вимога щодо розблокування депозитних рахунків та повернення суми вкладів і нарахованих відсотків, тобто вимога щодо розірвання договору, була заявлена позивачем у претензії від 14 лютого 2015 року, яку банк отримав 24 лютого 2015 року; - правильним є висновок судів про те, що договір банківського вкладу від 12 березня 2010 року вважається розірваним із 26 лютого 2015 року на письмову вимогу вкладника.

Таким чином, у випадку звернення вкладника із заявою про повернення вкладу, договір є відповідно розірваним, у зв`язку з чим договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції про стягнення процентів за користування вкладами на користь ОСОБА_1 за період з дня укладення договорів вкладів до 05 серпня 2021 року, оскільки матеріалами справи підтверджено, що договори банківських вкладів є розірваними з 01 жовтня 2014 року.

Таким чином, судом апеляційної інстанції виконано перерахунок суми процентів за користування банківськими вкладами наступним чином:

- за заявою № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року підлягають стягненню проценти за встановленою у договорі ставкою 10 % річних за період з 15.08.2012 року по 01.10.2014 року : 10 000 доларів США x 10%: 365 x 778 = 2131 долар США 51 цент,

- за заявою №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року :

- 8 % річних за період з 15.08.2012 року по 01.10.2014 року: 4000 євро x 8%: 365 x 778 днів = 682 Євро 08 євроцентів,

- за заявою №SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс") від 12.08.2013 року: - 7,5% річних за період з 12.08.2013 року по 01.10.2014 року : 3500 євро x 7,5%: 365 x 416 = 299 Євро 18 євроцентів,

- за заявою № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 року:

- 16% річних за період з 11.09.2013 року по 01.10.2014 року : 23014 грн. x 16% : 365 x 386 = 3894 грн. 09 коп.

Враховуючи , що договори №SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс» та №SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс» не передбачають внесення суми вкладу на рахунок банку, а вклад формується із нарахованих процентів за відповідними договорами банківського вкладу, то за договорами вкладу «Копилка» підлягають стягненню суми процентів, що були нараховані банком на суми вкладів та зазначені у виписках з меморіальних ордерів про суми залишку коштів на вказаних рахунках станом на 18.11.2014 року, а саме: №SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс» - 1509 доларів США 97 центів, а за договором №SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс» - 489 Євро 93 євроценти.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що решта заявлених вимог про стягнення процентів за період з дня розірвання договорів банківського вкладу до дня звернення позивача з даним позовом до суду задоволенню не підлягають.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими позовні вимоги про нарахування та стягнення процентів, нарахованих на суму процентів, що знаходились на рахунку «вклад «Копилка», оскільки загальна сума коштів, що підлягає стягненню за даними договорами, була визначена банком станом на 18.11.2014 року, тобто уже після розірвання договорів банківських вкладів та зазначена у виписках з реєстру до меморіального ордеру ( а.с. 221, 229, т. 1).

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що представником відповідача під час розгляду справи було подано заяву про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахування яких передбачено ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з частиною другою статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 757/38605/19 з аналогічних правовідносин щодо стягнення з АТ КБ «Приватбанк» коштів за договором банківського вкладу, процентів та 3% річних, «апеляційний суд також дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних за всіма чотирма договорами вкладу в межах позовної давності (за три останні роки перед пред`явленням позову).»

Отже, оскільки АТ КБ «Приватбанк» не було виконано грошове зобов`язання по виплаті сум вкладів після звернення позивача з відповідною заявою у вересні 2014 року, позивач в силу положень ст.625 ЦК України, має право на стягнення індексу інфляції за зобов`язанням в грошовій одиниці України та трьох процентів річних від простроченої суми в межах позовної давності.

Таким чином, проценти, визначені ч. 2 ст. 625 ЦК України, нараховані апеляційним судом за останні три роки перед зверненням позивача до суду, тобто за період з 09 серпня 2018 року по 05 серпня 2021 року ( дата, визначена позивачем у позовній заяві, яка була подана до суду 09 серпня 2021 року):

- за заявою № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року:

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року : 10 000 доларів США x 3%: 365 x 1093 = 898 доларів США 36 центів;

- за заявою №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року:

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року: 4000 x 3%: 365 x 1093 = 359 Євро 34 євроценти,

- за заявою №SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс") від 12.08.2013 року:

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року: 3500 x 3%: 365 x 1093 = 314 Євро 42 євроценти,

- за заявою № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 року:

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року: 23014 x 3% x 1093 : 365 = 2067 грн. 48 коп., - інфляційні втрати за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року - 5281 грн. 93 коп.

Також обґрунтованими колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення пені.

Так, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про стягнення пені, позивач посилався на положення до абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України від 05.04.2001 № 2346-ІП «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та вважав , що пеня підлягає нарахуванню за незаконне списання банком коштів, за період один рік перед зверненням до суду за ставкою 3,6% на місяць.

Відповідно до абз. 2 підпункт 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України від 05.04.2001 № 2346-ІП «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувана, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Як вбачається зі змісту ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», зазначеною нормою врегульовано відповідальність банків при здійсненні переказів.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вказана норма не регулює спірні правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк», а тому підстави для нарахування пені відповідно до вказаної норми - відсутні.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення з АТ КБ «Приватбанк на користь ОСОБА_1 суми вкладів у розмірі: 10 000 доларів США; 4000 Євро; 3500 Євро та 23 014 грн., оскільки рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду у цій частині не спростовують.

Разом з тим, колегія суддів визнала частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника відповідача в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення відсотків за користування вкладом, трьох відсотків річних, інфляційних втрат, пені та коштів за вкладом «Копилка», а тому оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення зазначених позовних вимог, з урахуванням вищевикладеного.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не сплачував судовий збір при зверненні з даним позовом до суду. Також оскаржуваним рішенням суду з відповідача на користь держави судовий збір стягнуто не було.

Таким чином, з урахуванням суми задоволених позовних вимог, слід стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 18 248 грн. 45 коп.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», яка подана представником Кахрамановим Рустамом Нураятовичем, - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року - в частині стягнення суми вкладів у розмірі: 10 000 доларів США за заявою № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року; 4000 Євро за заявою №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року; 3500 Євро за заявою № SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс" від 12.08.2013 року; 23 014 грн. за заявою №SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 року - залишити без змін.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року - скасувати в частині стягнення відсотків за користування вкладом, трьох відсотків річних, пені та коштів за вкладом «Копилка» та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» про стягнення заборгованості за відсотками за користування вкладом, трьох відсотків річних, пені та коштів за вкладом «Копилка» - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (Код , індекс 01001, місто Київ, вул. Грушевського, будинок 1-Д) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість за наступними договорами:

- за заявою № SAMDN0659 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року:

- 10 % річних за період з 15.08.2012 року по 01.10.2014 року - 2131 долар США 51 цент,

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року - 898 доларів США 36 центів;

- за заявою №SAMDN0660 вклад «Копилка, 12 міс» - 1509 доларів США 97 центів.

- за заявою №SAMDN0716 вклад «Стандарт, 12 міс» від 15.08.2012 року:

- 8 % річних за період з 15.08.2012 року по 01.10.2014 року - 682 Євро 08 євроцентів,

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року - 359 Євро 34 євроценти,

- за заявою №SAMDN0717 вклад «Копилка, 12 міс» - 489 Євро 93 євроценти,

- за заявою №SAMDN8053 вклад "Стандарт, 12 міс") від 12.08.2013 року:

- 7,5% річних за період з 12.08.2013 року по 01.10.2014 року - 299 Євро 18 євроцентів,

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року - 314 Євро 42 євроценти,

- за заявою № SAMDN5679 вклад «Стандарт, 3 міс» від 11.09.2013 року:

- 16% річних за період з 11.09.2013 року по 01.10.2014 року - 3894 грн. 09 коп.,

- 3% річних за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року - 2067 грн. 48 коп.,

- інфляційні втрати за період з 09.08.2018 року по 05.08.2021 року - 5281 грн. 93 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір в сумі 18 248 грн. 45 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2024року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Немировська О.В.