Номер провадження: 22-ц/813/1144/23
Справа № 495/7767/20
Головуючий у першій інстанції Заверюха В. О.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської міської ради про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності,-

в с т а н о в и в:

23 грудня 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулись до суду з позовом до Білгород-Дністровської міської ради, в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 25 лютого 2021 року просили:

- виділити в натурі 24/100 часток будинку садового типу АДРЕСА_1 , які складаються з: літ. «А» 2-1 коридор, площею 8,7 кв.м; 2-2 кухня, площею 4,3 кв.м; 2-3 ванна, площею 3,2 кв.м; 2-4 житлова кімната, площею 19,8 кв.м, 2-5 житлова кімната, площею 14,8 кв.м; IV тамбур, площею 1,2 кв.м, житловою площею 34,6 кв.м, загальною площею 52,0 кв.м; гараж літ. «Д»; сарай літ. «І»; сарай літ. «О»; літня кухня літ. «Н»; котельня літ. «М»; споруди №1,2,5,9,10,І,III;

- визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право власності як на окремий об`єкт нерухомого майна, а саме: будинок садового типу АДРЕСА_1 , літ.«А» 2-1 коридор, площею 8,7 кв.м; 2-2 кухня, площею 4,3 кв.м; 2-3 ванна, площею 3,2 кв.м; 2-4 житлова кімната, площею 19,8 кв.м, 2-5 житлова кімната, площею 14,8 кв.м; IV тамбур, площею 1,2 кв.м, житловою площею 34,6 кв.м, загальною площею 52,0 кв.м; гараж літ. «Д»; сарай літ. «І»; сарай літ. «О»; літня кухня літ. «Н»; котельня літ. «М»; споруди №1,2,5,9,10, І,III, припинивши право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в будинку садового типу АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28 жовтня 1999 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали свідоцтво про на спадщину за заповітом в рівній частках, яке складається з 24/100 частин будинку садибного типу з господарськими спорудами під АДРЕСА_1 та складається в цілому з: літ. А житловий будинок, загальною площею 144,8 кв.м, житловою площею 93 кв.м; літ. Г,Д гараж; літ. З,Л,О,Ж,І сарай; літ. Н літня кухня; літ. М котельня; №1-5, 8-10, І-ІІІ споруди. Своє право власності позивачі зареєстрували в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 липня 2020 року, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно яких, кожній належить на праві спільної часткової власності по 24/200 частин вказаного будинку. На теперішній час позивачі бажають присвоїти земельній ділянці на якій розташовані належні їм 24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1 кадастровий номер та припинити право спільної часткової власності, у зв`язку з тим, що припинення права спільної часткової власності буде сприяти вільному волевиявленню кожному із співвласників, щодо здійснення прав власника майна. На даний час між приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 , які належать сторонам на праві спільної часткової власності стоять перегородки, проведені окремі комунікації, у кожного свій вхід до будинку, у дворі встановлений паркан, який його розділяє, приміщення спільного користування відсутні. Належні позивачам 24/100 частки житлового будинку розташовані в будівлі окремо, мають окремий вхід до приміщень, окремий ганок, окреме обладнання для опалення, окрему вентиляцію, окреме водопостачання, окрему каналізацію, електропостачання з окремим лічильником, окремим освітленням частки двору, вікна приміщень виходять на огорожу, тому не потребують переобладнань та перепланувань і ніяким чином нікому не заважатимуть здійснювати своє право користування та володіння належним їм майном. Фактично у користуванні і володінні позивачів перебувають літ. «А» житловий будинок, загальною площею 52,0 кв.м, житловою площею 34,6 кв.м в складі приміщень 2-1 коридор, площею 8,7 кв.м; 2-2 кухня, площею 4,3 кв.м; 2-3 ванна, площею 3,2 кв.м; 2-4 житлова кімната, площею 19,8 кв.м, 2-5 житлова кімната, площею 14,8 кв.м; IV тамбур, площею 1,2 кв.м; гараж літ. «Д»; сарай літ. «І»; сарай літ. «О»; літня кухня літ. «Н»; котельня літ. «М»; споруди №1,2,5,9,10,І,III, які відокремлені від іншої частини житлового будинку та надвірних споруд. Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Білгород-Дністровське БТІ» на замовлення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в експлікації приміщень будинку садибного типу встановлено користування різними приміщеннями та комунікаціями, приміщень у спільному користуванні немає. Згідно схеми розташування будівель і споруд входи до будинків, заїзди у подвір`я також відокремлені. Згідно довідки від 19.02.2021 за №51-02 суб`єкта господарювання визначено технічну можливість поділу будинку та зазначено, що за технічними показаннями об`єкт нерухомості може бути поділено та є можливість використання 2-х об`єктів утворених шляхом поділу нерухомого майна, як самостійних об`єктів без проведення будівельних робіт, які потребують отримання дозволу на їх виконання. Згідно відповіді з КП «Білгород-Дністровське БТІ» від 07.10.2020 за №1383, надати інформацію щодо власників житлового будинку АДРЕСА_1 не представляється можливим, у зв`язку із набранням законної сили з 01 січня 2013 року ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», отже інформацію щодо власників зазначеного будинку можливо отримати виключно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 76/100 частин будинку АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване. Отже, на сьогоднішній день відсутні співвласники іншої частини будинку, оскільки право власності у визначений законодавством спосіб ні за ким не зареєстроване. Крім того, у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності у відповідності до вимог чинного законодавства на 76/100 частин будинку АДРЕСА_1 , у позивачів відсутня можливість укласти у письмовій формі та нотаріально посвідчити договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, що визначено ч. 4 ст. 364 ЦК України. У зв`язку із вирішенням питання щодо нерухомого майна, належними відповідачами в таких категоріях справ можуть бути інші співвласники майна спадкоємці померлого співвласника, а у випадку відсутності таких, не прийняття або відмови від спадщини ними, відсутності реєстрації права власності у встановленому порядку представницький орган місцевого самоврядування відповідної територіальної громади, на території, якої знаходиться майно (або спадкове, або незареєстроване у встановленому порядку) в м. Білгород-Дністровський це Білгород-Дністровська міська рада. В зв`язку з тим, що на вказаний будинок поширюється презумпція спільної часткової власності, позивачі на теперішній час не мають змоги самостійно зареєструвати у належній їм частині будинку осіб, які є членами їхньої родини, оскільки у відповідності до вимог п. 18 Постанови Кабінету міністрів України від 02.03.2016 за №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру», згоду на реєстрацію у житловому будинку зобов`язані надати всі власники майна.

20 січня 2021 року представник відповідача, голова Білгород-Дністровської міської ради, скористався своїм правом та надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, вважає їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вимоги позивачів про визнання права власності шляхом виділення з будинку садибного типу із господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з житлового будинку літ. «А»; гаражу літ. «Г», «Д»; сарай літ. «З», «л», «О», «Ж», «І»; літня кухня літ. «Н»; котельня літ. «М»; споруди №1-5, 8-10, №І-ІІІ, загальною площею 144,8 кв.м, житловою площею 93 кв.м, не узгоджується з нормами чинного законодавства, оскільки обраний позивачами спосіб захисту не передбачений нормами ЦК України. Більш того, право власності кожного з позивачів по 24/200 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується самими позивачами, а отже додаткового визнання та реєстрації, не потребує. Позивачі зазначають, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 76/100 частин будинку АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване, а отже на думку позивачів відповідачем буде представницький орган місцевого самоврядування відповідної територіальної громади, на території якої знаходиться майно. Із вказаним представник відповідача не згоден та зазначив, що інші частини домоволодіння не є комунальною власність територіальної громади м. Білгород-Дністровського, у зв`язку з чим, міська рада вважає, що рішення у цій справі безпосередньо вплине на обсяг прав та обов`язків іншого співвласника, який не визначений позивачами по справі. Крім того, в матеріалах справи відсутній відповідний Висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, а питання щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, а також відповідність частині нерухомого майна, що виділяється позивачам у натурі, її ідеальній частці у праві власності на спільне домоволодіння профільним експертом не розглядалось і клопотання з цього питання позивачами не заявлено, а тому відсутні належні та допустимі докази про можливість такого виділу без порушення прав інших співвласників. Відсутність у матеріалах справи доказів технічної можливості виділу в натурі часток свідчить про недоведеність позовних вимог.

25 лютого 2021 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якому вважали відзив відповідача на позов необґрунтованим та просили суд позовні вимоги задовольнити.

Представник позивачів адвокат Єфименко Наталія Василівна в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому засіданні позовну заяву підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, які зазначені в позові, позов просила задовольнити.

Представник відповідача, Білгород-Дністровської міської ради, у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської міської ради про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

08 листопада 2021 року адвокат Єфименко Наталія Василівна в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулась до суду апеляційної інстанції з клопотанням про залучення до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3 , який на праві спільної часткової власності належить інші 57/200 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 вересня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 травня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання адвоката Єфименко Наталії Василівни в інтересах позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про залучення у якості співвідповідача у справі ОСОБА_3 . Залучено ОСОБА_3 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Учасники справи в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином та завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про отримання ними судових повісток. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

27 липня 2023 року від ОСОБА_3 надійшла заява, якій вона заперечує в задоволенні позиву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та просить їм відмовити.

04 вересня 2023 року від ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона вказує, що підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 в повному обсязі та просить її задовольнити, також просить розглядати справу в Одеському апеляційному суді без її участі.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, відзиві представника відповідача, Білгород-Дністровської міської ради на апеляційну скаргу та клопотанні третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_3 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

За змістом ст.ст. 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до частин першої та другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частини 3 та 4 статті 364 ЦК України).

За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначений Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55 (далі Інструкція).

Так, згідно із пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) із дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).

Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Суд першої інстанції встановив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане 28 жовтня 1999 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Щукіною Л.С., зареєстроване в реєстрі за №4-3973 позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках належать 24/100 частини будинку садибного типу з господарськими спорудами під АДРЕСА_1 , в цілому будинок складається з: літ. А житловий будинок, загальною площею 144,8 кв.м, житловою площею 93 кв.м; літ. «Г», «Д» гараж; літ. «З»,«Л»,«О»,«Ж»,«І» сарай; літ. «Н» літня кухня; літ. «М» котельня; №1-5, 8-10, І-ІІІ споруди.

15 липня 2020 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували своє право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №216329717 від 15.07.2020 та №216329844 від 15.07.2020, відповідно до яких позивачі являються співвласниками по 24/200 частки кожна, будинку садибного типу з господарськими спорудами під АДРЕСА_1 .

На теперішній час позивачі виявили бажання виділити в натурі свою частку із майна, що є у спільній частковій власності та припинити право спільної часткової власності.

Звертаючись із позовом до суду позивачі зазначають про те, що фактично у їх користуванні та володінні перебувають літ. «А» - житловий будинок, загальною площею - 52,0 м.кв, житловою площею 34,6 кв.м в складі приміщень 2-1 коридор, площею 8,7 м.кв; 2-2 кухня, площею 4,3 м.кв; 2-3 ванна, площею 3,2 м.кв; 2-4 житлова кімната, площею 19,8 м.кв, 2-5 житлова кімната, площею 14,8 м.кв; IV тамбур, площею 1,2 м.кв; гараж літ. «Д»; сарай літ. «І»; сарай літ. «О»; літня кухня літ. «Н»; котельня літ. «М»; споруди - №1,2,5,9,10,І,III, які відокремлені від іншої частини житлового будинку та надвірних споруд. На даний час між приміщеннями житлового будинку АДРЕСА_1 , стоять перегородки, проведені окремі комунікації, у кожного співвласника свій вхід до будинку, у дворі встановлений паркан, який його розділяє, приміщення спільного користування відсутні. Належні позивачам 24/100 частки житлового будинку розташовані окремо, мають окремий вхід до приміщень, окремий ганок, окреме обладнання для опалення, окрему вентиляцію, окреме водопостачання, окрему каналізацію, електропостачання з окремим лічильником, окремим освітленням частки двору, вікна приміщень виходять на огорожу, тому не потребують переобладнань та перепланувань.

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого КП «Білгород-Дністровське БТІ» на замовлення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , в експлікації приміщень будинку садибного типу встановлено користування різними приміщеннями та комунікаціями, приміщень у спільному користуванні не має. Згідно схеми розташування будівель і споруд входи у будинки, заїзди у подвір`я відокремлені також. Тому, об`єкт нерухомості, що знаходиться в загальній частковій власності, можливо розділити без втрати його цільового використання, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 183 ЦК України, характеризує об`єкт нерухомого майна в цілому, як річ, яка є подільною. Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на 76/100 частин будинку АДРЕСА_1 ні за ким не зареєстроване. Отже, на сьогоднішній день відсутні співвласники іншої частини будинку, оскільки право власності у визначений законодавством спосіб ні за ким не зареєстроване, а тому на думку позивачів відповідачем повинен бути представницький орган місцевого самоврядування відповідної територіальної громади, на території якої знаходиться майно, а саме Білгород-Дністровська міська рада. Крім того, у зв`язку з відсутністю зареєстрованого права власності у відповідності до вимог чинного законодавства на 76/100 частин будинку АДРЕСА_1 , у позивачів відсутня можливість укласти у письмовій формі та нотаріально посвідчити договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, що визначено ч. 4 ст. 364 ЦК України.

Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

Позивачі зазначають, що на теперішній час відсутні співвласники іншої частини будинки АДРЕСА_1 оскільки право власності у визначений законодавством спосіб ні за ким не зареєстроване.

Обґрунтовуючи свої доводи позивачі приєднали до матеріалів справи інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.05.2020 за №208990054 з якої вбачається, що відомості щодо державної реєстрації, заборон та обтяжень щодо будинку за адресою АДРЕСА_1 відсутні, а отже на думку позивачів відповідачем буде представницький орган місцевого самоврядування відповідної територіальної громади, на території якої знаходиться майно тобто Білгород-Дністровська міська рада.

Згідно із роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у постанові від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення в цивільній справі», «в описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви; про внесені зміни підстав чи предмета позову, розміру позовних вимог, якщо вони мали місце, і узагальнено викласти позицію відповідача: чи визнає він позов, а якщо визнає, то повністю чи частково; у разі заперечень - у чому суть заперечень проти позову; пояснення осіб, які беруть участь у справі, висновки органів державної влади або місцевого самоврядування, якщо вони брали участь у справі, а також зазначити докази і обставини, для встановлення яких вони досліджувалися. При цьому пред`явлення відповідачем зустрічного позову чи третьою особою самостійних вимог не змінює процесуального статусу цієї особи».

Отже, виключно належний відповідач може визнати або не визнати позов.

З матеріалів справи неможливо достовірно встановити осіб, які є співвласниками вказаного будинку та дійсний розмір їх частки в майні, що є спільною частковою власністю, для вирішення цього спору в порядку ст. 364 ЦК України.

Таким чином, рішення про виділ в натурі частки нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, пред`явлений у порядку ст. ст. 358, 361, 364 ЦК України, за відсутності відомостей про іншого співвласника майна, буде суперечити вимогам закону та може порушити права, свободи чи інтереси інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами на підтвердження існування технічної можливості виділу належної позивачам 24/100 частки будинку АДРЕСА_1 в окремий об`єкт нерухомого майна надано довідку суб`єкта господарювання в особі ОСОБА_4 від 19.02.2021 за №51-02, в якій зазначено, що за технічними показаннями об`єкт нерухомості може бути поділено та є можливість використання 2-х об`єктів утворених шляхом поділу нерухомого майна, як самостійних об`єктів без проведення будівельних робіт, які потребують отримання дозволу на їх виконання.

Згідно із п.п. 6.6, п.п. 6.8-6.11 ст. 6 ІІ Розділу Глави І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за №296/5, учасники спільної часткової власності вправі укладати договори про визначення розміру часток, зміну розміру часток, а також виділення частки в натурі (поділу).

Договори про виділ частки в натурі майна (поділ), право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються нотаріусом на підставі документів, що посвідчують право власності на таке майно, або на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, якщо державну реєстрацію права власності на нерухоме майно проведено без видачі документа, що посвідчує таке право.

Укладення договору про виділ частки в натурі припиняє спільну часткову власність для особи (осіб), частка якої виділяється за цим договором. Укладення договору про поділ спільного майна припиняє спільну власність для усіх співвласників.

Якщо між учасниками спільної часткової власності виникають спори щодо визначення, зміни розміру часток, а також виділу частки спільного майна в натурі(поділу), нотаріус відмовляє у вчиненні такої нотаріальної дії і роз`яснює заінтересованим особам їх право звернутися до суду для вирішення цих спорів.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Проте, матеріали справи не містять доказів відмови нотаріуса у виділі часток, доказів про те, чи було запропоновано відповідачу в особі Білгород-Дністровської міської ради укласти відповідний договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна та посвідчити його.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачами всупереч вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не доведено тих обставин, на які вони посилаються як на підставу свої позовних вимог, а саме правових підстав пред`явлення позовних вимог саме до Білгород-Дністровської міської ради. Матеріали справи не містять доказів, що інша частина будинку АДРЕСА_1 за рішенням суду була визнана безхазяйною та передана у власність або перебуває на обліку територіальної громади м. Білгород- Дністровського.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки в судовому засіданні доведено належим чином обґрунтованість підстав позову, заявленого до відповідача, Білгород-Дністровської міської ради, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія судів вважає, що позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено належим чином обґрунтованість підстав позову, заявленого до відповідача, Білгород-Дністровської міської ради.

Відповідно до статті 51 ЦПК України, в редакції чинної на час апеляційного перегляду судового рішення, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги (частини перша та друга статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 30 ЦПК України у вказаній редакції). Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій).

Під час перегляду судового рішення в апеляційному порядку встановлено, що інші співвласником іншої 57/200 частиною будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 вересня 2021 року.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що матеріали справи не містять доказів, що інша частина будинку АДРЕСА_1 за рішенням суду була визнана безхазяйною та передана у власність або перебуває на обліку територіальної громади м. Білгород- Дністровського.

Отже, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позов про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, пред`явлено до неналежного відповідача, Білгород-Дністровської міської ради передчасно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Також ця позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі №335/5136/19 (провадження №61-18942св20).

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року №515/687/18 (провадження №61-6537св19) дійшов наступного правового висновку: «За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правової висновок Верховного Суду України, правові висновки Великої палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи приведені вище обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідивши наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що позов пред`явлений передчасно та наявні підстави для відмови у задоволенні позову через пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Сам по собі факт залучення апеляційним судом до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, співвласника іншої 57/200 частки будинку ОСОБА_3 , не може служити правовою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Тобто, третя особа у справі є лише сonsortes litis (учасником справи), не його стороною.

Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 1 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 березня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 18 вересня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда