Дата документу 31.01.2023 Справа № 317/2580/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/2580/19 Головуючий у 1 інстанції: Громова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/326/23-2 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» січня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Біленьківської об`єднаної громади Запорізького району Запорізької області в особі Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_3 , треті особи: Запорізька районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Тамара Михайлівна, про визнання заповіту недійним,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнила, до Біленьківської об`єднаної громади Запорізького району Запорізької області в особі Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_3 , треті особи: Запорізька районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Т.М., про визнання заповіту недійним.

Просила визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, який складений на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 54 09 квітня 2019 року.

В вересні 2022 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на все майно (рухоме, нерухоме, грошові кошти, які знаходяться в банківських установах) ОСОБА_4 до закінчення перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі судом касаційної інстанції; заборонити відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження майна будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити будь-якій особі користуватись вказаним будинком до набрання законної сили рішенням Запорізького районного суду Запорізької області.

В обґрунтування заяви зазначила, що справа розглядається протягом тривалого часу, предметом позовних вимог є рухоме та нерухоме майно, яке передано ОСОБА_3 на підставі заповіту від 09.04.2019 року, 10.10.2019 року сплив передбачений ЦК України строк на прийняття спадщини, тому є можливим відчуження відповідачем будинку.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 27 вересня 2022 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неможливість отримання даних з банківських установ, проживання ОСОБА_3 у будинку та користування майном померлого ОСОБА_4 , неналежну оцінку доказів, порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та прийняти нову постанову про задоволення клопотання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, недоведеності співмірності заходів забезпечення позову, недоведеність належності відповідачу оспорюваного майна.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У ч. 10 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Вказане відповідає правовому висновку, висловленому Касаційним цивільним судом 25.09.2019 року у справі №320/3560/18.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19).

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , посвідчений секретарем Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, який складений на ім`я ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 54 09 квітня 2019 року.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 19.04.2019 року Запорізьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 62 років, про що складено відповідний актовий запис № 511 (т. 1, а.с. 89).

Відповідно до інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №199808282 від 11.02.2020 року ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.2, а.с.183-184).

Матеріали справи містять копію заповіту від 30.11.2004 року, посвідченого секретарем Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Мінько Іриною Миколаївною та зареєстрованого в реєстрі за № 1254, за змістом якого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповів дружині ОСОБА_5 житловий будинок по АДРЕСА_1 , а також все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, а також все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право (т. 1, а.с. 136).

Відповідно до заповіту від 09.04.2019 року, який посвідчено державним реєстратором відділу «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Кокарь Каріною Миколаївною та зареєстровано в реєстрі за № 54, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , все майно рухоме та нерухоме, що буде йому належати на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Раніше складений та посвідчений заповіт цим заповітом ОСОБА_4 скасував (т. 1, а.с. 90).

Таким чином, фактично цей спір стосується майнових прав на спадкове майно ОСОБА_4 , яке було заповідано ОСОБА_3 на підставі оспорюваного ОСОБА_1 заповіту.

В порядку забезпечення позову ОСОБА_1 просила накласти арешт на все майно (рухоме, нерухоме, грошові кошти, які знаходяться в банківських установах) ОСОБА_4 до закінчення перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі судом касаційної інстанції; заборонити відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження майна будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити будь-якій особі користуватись вказаним будинком до набрання законної сили рішенням Запорізького районного суду Запорізької області.

Колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно є співмірним із заявленими вимогами.

Відсутність обтяжень спірної нерухомості не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на майно, що може стати дійсною перешкодою у ефективному захисті та поновленні прав, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_4 будь-якого іншого майна, окрім житлового будинку по АДРЕСА_1 , а тому доцільним буде накласти арешт саме на зазначений будинок.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.

Разом з тим, незастосування такого заходу забезпечення позову в цій справі, як заборона будь-якій особі користуватись вказаним будинком, не призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову про визнання заповіту недійсним.

Крім того, такий захід забезпечення позову не відповідає змісту порушеного, на думку позивача, права, та не є співмірним із заявленими вимогами в цій справі.

Щодо вимоги заборонити відповідачу ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії щодо відчуження майна колегія суддів виходить з того, що накладення арешту на майно само по собі передбачає заборону його відчуження.

Оскільки питання щодо тривалості дії заходів забезпечення позову та скасування заходів забезпечення позову урегульовані нормами ст. 158 ЦПК України, відсутні підстави для встановлення арешту до закінчення перегляду рішення суду першої інстанції у цій справі судом касаційної інстанції, про що зазначала в заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 .

За наведених обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову є передчасним.

З огляду на зазначене, враховуючи заявлені позивачем вимоги та види забезпечення позову, які заявник просить застосувати, колегія суддів з урахуванням розумності, співмірності, обґрунтованості, з метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, дійшла висновку про необхідність скасування у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України оскаржуваної ухвали суду з прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову з накладенням арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , в іншій частині заява підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 27 вересня 2022 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Біленьківської об`єднаної громади Запорізького району Запорізької області в особі Біленьківської сільської ради Запорізького району Запорізької області, ОСОБА_3 , треті особи: Запорізька районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Запорізького районного нотаріального округу Карташова Тамара Михайлівна, про визнання заповіту недійним задовольнити частково.

Накласти арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В іншій частині заяву залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 лютого 2023 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова