КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 761/8359/21

номер провадження 22-ц/824/187/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасники справи:представник позивача Клим В.І.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Клима Василя Ігоровича

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року /суддя Сіромашенко Н.В./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Клим В.І. з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг від 10.01.2020 р.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 124-130/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - Клим В.І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що по сьогоднішній день відповідачем не було сплачено позивачу винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, передбачених договором, а від підписання окремої фінансової угоди щодо порядку розрахунків за договором відповідач ухилилась. Судом першої інстанції помилково не застосовано норми ст. 1113 та ч. 2 ст. 651, ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 203 ЦК України. Наголошував на практиці ВС, викладеній у Постановах №367/372/18 від 02.07.2020 р., №359/6759/16-ц від 25.10.2019 р. та інших аналогічних справ щодо наявності підстав для розірвання договору.

Також подав письмові пояснення до апеляційної скарги, відповідно яких вказував, що неправомірними діями відповідача було умисно погіршено становище позивача, судом його права не відновлено. Посилався на ч. 2 ст. 1113 ЦК України про нікчемність умов договору, які погіршують становище творця і про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Наголошував, що фактично, шляхом обману, відповідач відібрав у позивача інтелектуальні права власності та позбавив будь-якої можливості отримати винагороду, чим істотно порушила умови договору, а тому, такий договір може бути розірваний за рішенням суду як такий, що не відповідає нормам цивільного законодавства.

Відповідач в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлена належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що 10.01.2020 між ОСОБА_1 (Співволоділець 1) та ОСОБА_3 (Співволоділець 2) було укладено Договір про передання виключних майнових прав на знак для товарів та послуг (далі - Договір»), відповідно до якого Співволоділець 1 передає Співволоділецю 2 виключні майнові права на Знак, яким він володіє відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» № НОМЕР_1 (далі - Свідоцтво), видане Державною службою інтелектуальної власності від 10.04.2019 щодо усього переліку товарів і послуг, а Співволоділець 2 отримує виключні майнові права на Знак на умовах, визначених цим Договором та який засвідчений власними підписами сторін.

На підставі Договору відповідачем було здійснено державну реєстрацію Договору шляхом публікації 10.04.2020 в офіційному бюлетені «Промислова власність» відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу виключних майнових прав на Знак для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , реєстраційний номер 26677,що підтверджується рішенням Міністерства розвитку економіки, торгівлі і сільського господарства України від 13.03.2020.

Відповідно до п.2.2 Договору сторони погодили, що після підписання цього Договору, публікації в офіційному бюлетені відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг в обсязі та порядку, встановлених чинним законодавством України, та внесення до Державного реєстру відомостей про передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, відповідно до Свідоцтва, Співволоділець 2 стає одноособовим право володільцем всіх виключних майнових прав на Знак, що випливають зі Свідоцтва, відповідно до статті 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг».

Згідно п. 3.1 п.п. 3.1.1. Договору Співволоділець 1 має право отримати від Співволодільця 2 винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг.

В свою чергу, відповідно до положень п. 3.4. Договору Співволоділець 2 зобов`язується: належним чином виконувати умови цього Договору (п. 3.4.1.); сплатити Співволодільцю 1 винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, вказаних у Свідоцтві (п.3.4.3.).

Тобто зазначеною нормою Договору визначено обов`язок Відповідача сплатити Позивачу винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг.

За п. 4.1 Договору вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою.

Зазначеною нормою Договору було визначено обов`язок сторін підписати окрему фінансову угоду щодо порядку розрахунків за Договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами ч. 2 ст. 651 ЦК України про те, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 № 910/2861/18).

Відповідно до загальних положень про зобов`язання, визначених, зокрема, у статтях 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

При зверненні до суду позивач вказувала, що відповідачка не виконала своїх зобов`язань за Договором щодо сплати їй винагороди за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, чим істотно порушила умови Договору, що є підставою для його розірвання.

Разом з тим, враховуючи вищенаведене та положення ст. 651 ЦК України, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів визначених законом критеріїв на підтвердження наявності шкоди, завданої відповідачем цим порушенням, розмір реальних збитків або упущеної вигоди, який не дозволяє їй отримати очікуване при укладенні договору. В той час як позивач вважає, що договір має бути розірваним, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору щодо свого обов`язку сплатити позивачу винагороду, що у розумінні положень ст. 651 ЦК України не є істотним порушенням.

Крім цього, за п. 4.1 Договору вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою, однак, дана угода в матеріалах справи відсутня, а також, судом не встановлено, що відповідач якимось-чином ухиляється від підписання даної угоди.

Крім того, відповідно до п. 7.1. Договору сторони будуть вживати всіх заходів для вирішення спірних питань і розбіжностей, що будуть виникати при виконанні цього Договору та/або у зв`язку з ним, шляхом взаємних переговорів. У випадку, якщо Сторони не зможуть дійти згоди шляхом взаємних переговорів, усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають за цим Договором або у зв`язку з ним, у тому числі з питань виконання, порушення, припинення або недійсності цього Договору, підлягають вирішенню в судовому порядку, відповідно до чинного законодавства України.

При цьому, в матеріалах справи відсутні дані, що позивачем вживались заходи досудового врегулювання спору з відповідачем.

В свою чергу, відповідно до положень ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У будь-якому випадку, при укладенні договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається із оспорюваного договору, договір є оплатним.

Пунктом 3.4.3. Договору передбачено обов`язок відповідача сплатити позивачу винагороду за передання виключних майнових прав на знак для товарів і послуг, вказаних у Свідоцтві, при цьому, вартість Договору та порядок розрахунків передбачені окремою Фінансовою угодою ( п. 4.1 Договору).

Тобто, зазначеною нормою Договору було визначено істотну умову Договору - обов`язок сторін підписати окрему фінансову угоду щодо вартості та порядку розрахунків за Договором під час укладення Договору, тобто, фінансова угода повинна бути укладена підчас укладення Договору. Однак, вказана угода сторонами не укладена.

Отже, недосягнення сторонами у належній формі згоди хоча б по одній з істотних умов договору може стати наслідком визнання такого договору неукладеним.

Узагальнюючи викладене, можна зробити висновок, що сторонами Договору не узгоджено всіх істотних умов договору, адже відсутність фінансової угоди, яка мала бути підписана на стадії укладання Договору, перетворює останній в неукладений, а відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні правові підстави для розірвання Договору.

Доводи апеляційної скарги, ч. 2 ст. 1113 ЦК України про нікчемність умов договору, які погіршують становище творця і про те, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках та те, що фактично, шляхом обману, відповідач відібрав у позивача інтелектуальні права власності та позбавив будь-якої можливості отримати винагороду, чим істотно порушила умови договору, а тому, такий договір може бути розірваний за рішенням суду як такий, що не відповідає нормам цивільного законодавства, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Звертаючись з позовом, позивач керувалась ст. 1113 ЦК України щодо нікчемності договору, ч. 2 ст. 651 ЦК України щодо істотного порушення договору, ч. 3 ст. 203 ЦК України щодо відсутності відповідності договору внутрішній волі при його укладенні та ч. 5 ст. 653 ЦК України щодо можливості другої сторони вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору.

Водночас, кожна з цих норм передбачає окремий спосіб захисту порушеного права та відповідні наслідки, що і було оцінено судом першої інстанції.

Водночас глава 54 ЦК України містить спеціальне регулювання відносин щодо купівлі-продажу, зокрема і щодо способів захисту прав продавця, порушених покупцем.

Відповідно до частини четвертої статті 692 ЦК України, якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Таким чином, лише у випадку, коли покупець відмовився і прийняти, і оплатити товар, продавець може за своїм вибором або вимагати виконання договору з боку покупця, або відмовитися від договору.

Друга можливість надана продавцю, виходячи з того, що якщо покупець не виконав жодного свого обов`язку, не сплатив ціни товару та відмовився його прийняти (наприклад, надіслав продавцю заяву про відмову прийняти товар, безпідставно не прийняв запропоноване продавцем виконання зобов`язання з його боку, безпідставно повернув надісланий товар тощо), то така поведінка свідчить про втрату інтересу покупця до виконання договору.

Продавець своєю чергою також може втратити інтерес до договору, при цьому він володіє товаром і має можливість розпорядитися ним, зокрема продати його іншій особі, аби отримати покупну ціну. Тобто продавець теж вправі відмовитися від договору купівлі-продажу, тобто розірвати його шляхом вчинення одностороннього правочину чи вимагати виконання договору з боку покупця за умови, якщо покупець втратив інтерес до договору, не прийнявши та не оплативши товар. У таких випадках позовна вимога продавця про розірвання договору в судовому порядку задоволенню не підлягає, оскільки розірвання договору пов`язується законом із вчиненням одностороннього правочину, а не із судовим рішенням.

Натомість у цій справі відповідач отримала від позивачки виключні майнові права на Знак, яким вона володіла відповідно до Свідоцтва України на знак для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» № НОМЕР_1 (далі - Свідоцтво), видане Державною службою інтелектуальної власності від 10.04.2019 щодо усього переліку товарів і послуг, але, як стверджує позивачка, не здійснила оплати. За таких умов підлягає застосуванню частина третьої статті 692 ЦК України, відповідно до якої у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Наведений припис не передбачає можливості продавця за своїм вибором вдатися до іншого способу захисту, зокрема не передбачає можливості розірвання договору в судовому порядку. Якщо порушення права продавця полягає в тому, що він не отримав грошових коштів від продавця, то способу захисту, який належним чином захистить саме це право, відповідає позовна вимога про стягнення неотриманих коштів.

Натомість такий спосіб захисту, як розірвання договору, що вже частково виконаний з боку продавця, який передав товар, і покупця, який прийняв товар, не відповідає суті порушення договору, що полягає в несплаті грошових коштів. Така несплата (повна або часткова) може бути наслідком не навмисного порушення договору з боку покупця (який бажає збагатитися за рахунок затримки оплати), а добросовісної помилки покупця, наприклад, через існування розбіжностей між сторонами щодо суми, належної до сплати, щодо взаємних розрахунків між сторонами.

Крім того, такий спосіб захисту, як розірвання договору, може бути використаний продавцем не з метою відновлення його права на одержання грошових коштів, а з метою невиправданого збагачення, якщо, наприклад, ринкова ціна на продане майно збільшилася, у тому числі завдяки його поліпшенню покупцем. Такі несправедливі наслідки можуть настати через невідповідність зазначеного способу захисту суті порушення права.

Водночас, звертаючись з позовом, позивач так і не обрав спосіб захисту права, на що суд першої інстанції правильно звернув увагу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Клима Василя Ігоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: