РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/3265/21

Провадження № 22-ц/4815/695/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго»,

відповідач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Ширко Марини Романівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року у складі судді Панас О. В., ухвалене в м. Рівне, повний текст рішення виготовлено 28 березня 2023 року,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що ним здійснюється відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 . Вказує що статтею 68 Житлового кодексу України, п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок власника (квартиронаймача) своєчасно вносити плату за надані комунальні послуги. Частина 1 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» також зазначає, що утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників. Вказувало, що власниця квартири за адресою: АДРЕСА_1 не оплачує послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, внаслідок чого за нею станом на 01.11.2020 року утворилася заборгованість в сумі 73 744,72 грн., яку і просило стягнути на свою користь.

Ухвалою суду від 04.01.2023 року до участі у справі залучено в якості співвідповідача ОСОБА_2 .

Відповідно до уточненої позовної заяви (вх.№ 55947/22-вх. від 21.12.22 року) Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» просило стягнути на свою користь із ОСОБА_1 заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 38 868,75 грн. та з ОСОБА_2 заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у сумі 34 875,93 грн., а також стягнути з відповідачів солідарно судові витрати в сумі 2 270,00 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 3047 грн. 89 коп.. У задоволенні вимоги щодо стягнення боргу з ОСОБА_1 у сумі 35 820,86 грн. за період 10.2012 р. по 01.2018 р., відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 34 875 грн. 93 коп.. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 солідарно на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» витрати у зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 2 270 грн. 00 коп..

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 вмотивоване передбаченим законом обов`язком тієї сторони договору про надання послуг, яка отримала визначену послугу, оплатити її в обмовлену договором розмірі і в обумовлений договором строк, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що відповідачка користувалася послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які, при цьому, не були нею оплачені належним чином. Судом також взято до уваги заяву сторони про застосування строку позовної давності, у зв`язку з чим стягнуто заборгованість за період, який лежить в її межах: з лютого 2018 року по березень 2018 року в сумі 3 047,89 грн..

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_2 вмотивоване передбаченим законом обов`язком тієї сторони договору про надання послуг, яка отримала визначену послугу, оплатити її в обмовлену договором розмірі і в обумовлений договором строк, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що відповідач користувався послугами з централізованого опалення та гарячого водопостачання в період з березня 2018 року по листопад 2020 року, які, при цьому, не були ним оплачені належним чином, у зв`язку з чим виникла заборгованість на суму 34 875,93 грн., яка підлягає стягненню в судовому порядку на користь позивача.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_2 адвокат Ширко Марина Романівна оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про наявність підстав для стягнення з її довірителя заборгованості в сумі 34 875,93 грн. за період з березня 2018 року по листопад 2020 року. Пояснює, що нею було направлено відзив на позовну заяву, де в тому числі заявлено про застосування строку позовної давності. Доводить, що оскільки позивач звернувся до її довірителя з позовом лише 21.12.2022 року, то позовні вимоги за період з березня 2018 року по листопад 2020 року лежать поза межами строку позовної давності. Зауважує, що підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція, однак в матеріалах справи такі квитанції та докази їх направлення позивачем відповідачу відсутні. Зазначає, що відповідачі не користувалися та не користуються майном, щодо якого заявлено вимоги про стягнення заборгованості із централізованого опалення та гарячого водопостачання, оскільки воно перебуває у непридатному для проживання стані. Вказує, що факт надання послуг позивачем відповідачу доводиться ним оборотними відомостями, які не є належними доказами у справі. Зазначає про помилкове солідарне стягнення судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені не повністю, а частково. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ТОВ «Рівнетеплоенерго» вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга в частині вирішення позовних вимог по суті не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ТОВ «Рівнетеплоенерго» здійснює відпуск теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого була ОСОБА_1 .

Згідно договору дарування квартири ННВ 461403 від 05 березня 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Круліковським А.І., зареєстрований у реєстрі (номер запису про власність 25139809), ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Звертаючись до суду з цим позовом, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» обґрунтовувало своїх вимоги тим, що відповідачі, будучи споживачами послуги з гарячого водопостачання та централізованого опалення та користуючись нею, не виконували свого обов`язку з оплати цих послуг.

Як вбачається із Витягу оборотної відомості по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_1 станом на лютий 2018 виникла заборгованість за надані ТОВ «Рівнетеплоенерго» послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 38 868,75 грн. та за період з березня 2018 року по листопад 2020 року у сумі 34 875,93 грн., яка рахується за ОСОБА_2 .

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим.

За правилами ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як встановлено судом, та не спростовано відповідачами, факт споживання ними послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, які надавалися позивачем, мав місце. А відтак, вони зобов`язані оплатити позивачу вартість використаних послуг.

Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, виникли із грошового зобов`язання, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора згідно ч. 1ст. 509 ЦК України сплати грошей за надані послуги.

Вказане також відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2023пс15).

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Ширко Марина Романівна зазначає про те, що не проживає за адресою виникнення заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, а тому не споживає послугу і, відповідно, не повинен її оплачувати.

Такі покликання апелянта апеляційним судом оцінюються критично.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачами, ОСОБА_2 є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Відомості про те, що відповідачі виконали такий обов`язок та повідомили позивача про зміну місця проживання, в матеріалах справи відсутні.

Верховний Суд у своїй постанові від 02.04.2020 року у справі № 757/29813/17-ц дійшов висновку про те, що непроживання відповідача у квартирі, яка належить йому на праві власності, та факт відсутності його реєстрації у цій квартирі не звільняє його від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оскаржуючи правомірність рішення суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 адвокат Ширко Марина Романівна вказує на відсутність укладення між сторонами договору про надання послуг, яким би сторони врегулювали правовідносини щодо надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та користування ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц викладено висновок про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними, а відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Беручи до уваги факт належності квартири, за якою виник борг, ОСОБА_2 та його реєстрації місця проживання за цією адресою, відсутність жодних доказів відключення квартири від централізованого опалення, суд доходить висновку про факт користування відповідачем послугами централізованого опалення.

Згідно ст. 8 Закону України «Про комерційний облік», виконавець або визначена власником (співвласниками) інша особа, що здійснює розподіл обсягів комунальної послуги, формує та надає споживачу (його представнику) рахунки на оплату наданої комунальної послуги щомісяця. Інформація, зазначена в пунктах 6, 7, 9, 10 частини третьої цієї статті, надається споживачу не менше двох разів на рік. Інформація, зазначена в пункті 10 частини третьої цієї статті, надається також у випадках, коли виконавець надсилає споживачам договори або зміни до них.

Рахунки на оплату комунальної послуги надаються споживачу на паперовому носії. На вимогу або за згодою споживача рахунки можуть надаватися споживачу в електронному вигляді, у тому числі за допомогою доступу до електронних систем обліку розрахунків споживачів.

Рахунки надаються споживачу на безоплатній основі.

Враховуючи, що законодавством не передбачено способу надсилання квитанції про оплату комунальної послуги чи строку її зберігання, беручи до уваги, що інформацію про стан свого рахунку і обсягу наданої послуги споживач може отримати, зайшовши до електронного кабінету на офіційному сайті ТОВ «Рівнетеплоенерго», апеляційний суд відхиляє відповідні посилання апелянта про ненадання йому квитанцій позивачем як на підставу скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом неправомірно не застосовано положень закону про позовну давність щодо вимог ТОВ «Рівнетеплоенерго» до ОСОБА_2 , апеляційним судом відхиляються. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Рівнетеплоенерго» звернулося з позовом про стягнення заборгованості за централізоване опалення до ОСОБА_1 16 лютого 2021 року.

Відповідно до ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Наведене положення було застосовано в постанові 523/10225/15-ц від 24.04.2019, відповідно до якої заміна сторін у зобов`язанні, відповідно до статті 262 ЦК України, не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, тобто після укладення 27 вересня 2013 року первісним і новим кредиторами договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами для ПАТ «Дельта банк» строки звернення до суду підлягають обчисленню так само, як і для ПАТ «Кредитпромбанк».

Окрім того, п. 12 та 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України визначають, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУЮ-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються па строк дії такого карантину. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги по суті спірних правовідносин апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору.

Разом з тим, стягнення судом судового збору в солідарному порядку з обох відповідачів суперечить положенням цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Окрім того, судом першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог судовий збір на користь позивача стягнуто у повному обсязі, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог.

Беручи до уваги, що позовні вимоги задоволені частково, на 51,43% від заявлених, стягненню на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 1 167,46 грн.. Ця сума розподіляється між відповідачами пропорційно до задоволених позовних вимог щодо кожного із них: 1 075,93 грн. з відповідача ОСОБА_2 та 91,53 грн. з відповідачки ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом при ухваленні рішення про задоволення повно та всебічно встановлено обставини справи, проте помилково стягнуто судовий збір солідарно, що суперечить чинному законодавству, і з огляду на що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Ширко Марина Романівна задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року в частині розподілу судового збору змінити, виклавши абзац п`ятий резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судові витрати у вигляді судового збору в сумі 91 (дев`яносто одна) гривня 53 копійки на р/р НОМЕР_2 на IBAN НОМЕР_3 в Філії Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк», МФО 333368, .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 075 (одна тисяча сімдесят п`ять) гривень 93 копійки на р/р НОМЕР_2 на IBAN НОМЕР_3 в Філії Рівненського обласного управління AT «Ощадбанк», МФО 333368, ».

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Поновити дію рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 23 березня 2023 року в частині, яка залишена без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 липня 2023 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимків С. С.