Справа № 344/7437/22
Провадження № 22-ц/4808/282/23
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Возняк В.Д.

з участю ОСОБА_1

ОСОБА_2 його представника адвоката Боднарчука А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2022 року, ухвалине у складі судді Татарінової О.А. у м.Івано-Фрвнківськ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 14 грудня 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 4 000,00 доларів США повністю до написання розписки. Відповідач зобов`язувався повернути усю суму позики не пізніше 31 грудня 2021 року. 07 лютого 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 2 000,00 доларів США повністю до написання розписки. Відповідач зобов`язувався повернути усю суму позики не пізніше 01 березня 2022 року. 10 лютого 2022 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, оформлений розпискою, згідно якого відповідач отримав від позивача грошові кошти в розмірі 2 000,00 дол. США повністю до написання розписки. Відповідач зобов`язувався повернути усю суму позики не пізніше 21 лютого 2022 року. Позивач передав відповідачу грошові кошти, що підтверджується текстом трьох розписок, а відповідач жодних дій щодо їх повернення не вчинив. Просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договорами позики в розмірі 8 000 доларів США, а саме за розписками від 14.12.2021 року, 07.02.2022 року, 10.02.2022 року, а також витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , суму основного боргу за договорами позики від 14.12.2021 року; від 07.02.2022 року, від 10.02.2022 року в розмірі 8 000 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про часткове задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права й ухвалив незаконне рішення. Вказує, що він не заперечує факту підписання розписок, однак зазначає, що в усіх розписках кредиторам, ним зазначалася сума повернення їм коштів з врахуванням преміальних бонусів. Вищевказана процедура оновлення розписок була ідентичною ним з ОСОБА_2 і його компаньйоном ОСОБА_3 , які реально надавали відповідачу свої спільні кошти виключно в національній валюті України. Як з`ясувалось позивачем тепер, ОСОБА_2 разом зі ОСОБА_3 за халатності або у своїх корисних цілях, не проводили знищення попередніх розписок. Спираючись на недостовірну інформацію, ОСОБА_2 разом зі ОСОБА_4 , думали, що відповідач в липні цього року продав елітну квартиру та навмисно затримує повернення їм реально наданих під розписку від 14.12.2021 року 42 000 гривень з трьох кратним преміальним бонусом, вирішили витребувати з відповідача 4000 доларів США, ігноруючи їхню первинну домовленість про виплату ним коштів у розмірі 4000 доларів США виключно за фактом дати продажу квартири. Тому, стверджує, що він запропонував ОСОБА_2 , для вирішення вимоги повернення йому реально наданих 14.12.2021 р. 42 000 гривень, другий варіант їхніх домовленостей і в присутності його колеги ОСОБА_3 як свідка, він передав свій оригінал табеля ОСОБА_2 на отримання його пенсії за пенсійною справою № 6 за дорученням № Д у розмірі 83571,50 грн. Вказує, що ОСОБА_2 прийняв таку пропозицію компенсації його займа, але досі не повернув ОСОБА_1 ані сам оригінал табеля ані кошти. Що стосується його розписки від 07.02.2022 р., то ОСОБА_2 07.02.2022 р. реально передав відповідачу 19 000 грн. Розписка була написана, за відсутності паперу, в одному екземплярі, однією сумою разом з преміальним бонусом та сумою реально наданих відповідачу коштів як позичальнику. Вказує, що прочитавши підписаний екземпляр тексту розписки від 07.02.2022 р. він з ОСОБА_2 прийшли до висновку, що зміст фрази в ньому «в період з 23.07.2021 р по 14.12.2021 р. позичав у ОСОБА_5 грошові кошти в загальній кількості 2000 доларів США» немає конкретики за датами та сумами написаних в цьому періоді розписок. Виходячи з чого, вони з позивачем прийняли рішення замість цієї розписки від 07.02.2022 р. скласти з тою ж загальною сумою реально наданих позивачу коштів 19 000 грн та преміальним бонусом, що і було зроблено ним разом з ОСОБА_2 10.02.2022 р. ОСОБА_2 запевнив, що він провів ліквідацію всіх складених ними попередніх розписок. Однак звертаючись в суд з позовом ОСОБА_2 додав ту саму розписку від 07.02.2022 року яку мав ліквідувати. Стверджує, що за весь період його співпраці з ОСОБА_2 реально було передано йому 61000 грн. Так як позивач ОСОБА_2 прийняв рішення на повернення йому реально переданих коштів в борг в сумі 61000 грн, він користуючись їхньою з позивачем попередньою домовленістю, зобов`язується повернути вказаний борг з доплатою суми двох кратної максимальній депозитній річній ставці банків ( на даний час 17% ) за розписками від 14. 12.2021 р. та 10.02.2022 р. за період з 14.12.2022 р. по 21.02.2022 р., а також сплатити витрати за адвокатську юридичну допомогу ОСОБА_2 з його пенсії, так як в даний період у нього немає будь-яких інших доходів та ліквідного майна.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги просить їх задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 та його представник Боднарчук А.М. доводи апеляційної скарги заперечили, вважають оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просять залишити його без змін та апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до розписок від 14.12.2021 року, 07.02.2022 року, 10.02.2022 року позивач виконав зобов`язання перед відповідачем та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані не були. У зазначених в розписках строк відповідач, отримані в якості позики кошти не повернув, доказів протилежного відповідачем надано не було. Наведені у відзиві на позовну заяву обставини написання розписок, не свідчать про відсутність зобов`язання та не підтверджені належними доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги. Тому суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за договорами позики від 14.12.2021 року, 07.02.2022 року та від 10.02.2022 року підлягають до задоволення та з відповідача на користь позивача слід стягнути суми боргу за договором позики від 14.12.2021 року у розмірі 4 000 Доларів США; за договором позики від 07.02.2022 року у розмірі 2 000 доларів США; за договором позики від 10.02.2022 року у розмірі 2 000 доларів США.

Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу суд першої інстанції виходив з того, що згідно довідки адвоката ОСОБА_7 та квитанції до прибуткового касового ордера №06 від 17.06.2022 року ОСОБА_8 сплачено 10 000,00 грн згідно договору про надання правової допомоги від 17.06.2022 року. Так, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що згідно розписки про отримання в борг коштів від 14.12.2021 року ОСОБА_1 одержав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 000 доларів США, та зобов`язувався повернути в повному обсязі до 31.12.2021 року, без сплати відсотків за користування ними.

Згідно розписки про отримання в борг коштів від 07.02.2022 року ОСОБА_1 цією розпискою підтвердив, що за період з 23.07.2021 року по 14.12.2021 року позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 2 000 доларів США або еквівалент в національній валюті на дату повернення боргу, яку зобов`язувався повернути до 01.03.2022 року.

З розписки про отримання в борг коштів від 10.02.2022 року вбачається, що ОСОБА_1 одержав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі еквівалентної 2 000 доларів США, та зобов`язувався повернути грошові кошти в повному обсязі до 21.02.2022 року, без сплати відсотків за користування ними.

Отже, між сторонами виник спір з приводу повернення коштів за договором позики.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо стягнення з позичальника суми основного боргу

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Установлено, що письмова форма договору позики укладених 14.12.2021 року 07.02.2022 року, 10.02.2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідає ч.ч.1,2 статті 207 ЦК України, є реального характеру та доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки у визначені договором позики строки грошові кошти позивачу повернуті не були, у позивача були підстави для звернення до суду з позовом. Розписка про отримання грошових коштів містить зобов`язання про їх повернення у певний строк. Таким чином, суд першої інстанції встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильних висновків про укладення договору позики, з яким також погоджується колегія суддів.

За статтями 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі№ 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц та у постанові Верховного Судувід 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження№ 61-14794 св 21.

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року в справі № 154/3443/18.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що за вищевказаними розписками ним отримувались кошти у гривнях, колегією суддів відхиляється, оскільки за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім цього, у судовому засіданні першої інстанції свідок ОСОБА_3 підтвердив передачу позивачем відповідачу грошових коштів саме в доларах США.

Стягнення витрат на правничу допомогу ОСОБА_9 не оспорює, тому відповідно ст.367 ЦПК України розмір стягнення таких витрат апеляційним судом не перевіряється.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 березня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк

Л.В.Василишин

І.О.Максюта