Номер провадження: 22-ц/813/2221/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Шенцевої О.П. 26 жовтня 2021 року у м. Одеса, -

встановила:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав у відношенні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач з дня народження ОСОБА_3 не проявив жодного батьківського інтересу до дитини, не цікавиться її станом здоров`я, не брав участь у її вихованні та розвитку, не цікавився, чи є у позивачці гроші для забезпечення доньки. Крім того, ОСОБА_2 не сплачує аліменти на утримання дитини.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що у матеріалах справи наявні належні та допустимі докази, які безпосередньо підтверджують факт невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків по вихованню малолітньої дочки ОСОБА_3 .

Сторони про розгляд справи на 07.03.2023 року були сповіщені належним чином.

01.02.2023 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від представника Київської районної адміністрації, як органу опіки та піклування про слухання справи за відсутності представника.

06.03.2023 року від представника ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення судового засідання.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування судом норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_5 , що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 13-14).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.05.2018 року (справа 523/309/18) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був розірваний, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання та на утримання дитини ОСОБА_5 , а також змінено прізвище дитини з « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (а.с. 15-17).

З наданого державним виконавцем Другого Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУ МЮ (м. Одеса) розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що станом на 01.08.2020 року заборгованість ОСОБА_2 по аліментам становила 34 133,36 грн. (а.с.62).

Малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір`ю, що не заперечується сторонами.

У висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 03.07.2020 року вказано, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку малолітньої, не проявляє до неї турботи та уваги, не цікавиться справами дитини та станом її здоров`я, в зв`язку з чим рада опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_3

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 у наданих до суду першої інстанції письмових поясненнях зазначили, що ОСОБА_2 з моменту народження доньки не цікавився дитиною, не зустрів ОСОБА_6 з донькою з пологового будинку, не надавав матеріальну допомогу дитині.

Малолітня ОСОБА_3 жодного разу не бачила свого біологічного батька, а справжнім своїм батьком вважає чоловіка матері ОСОБА_13 , який любить дитину, матеріально її забезпечує та має намір удочерити ОСОБА_3 .

Вказані обставини були підтверджені показаннями свідка ОСОБА_14 , допитаної у судовому засіданні судом першої інстанції.

Колегія суддів також приймає до уваги, що відповідачем ОСОБА_2 не спростовані факти того, що він не приймає участі у житті дитини, не забезпечує її фізичний та духовний розвиток, не утримує доньку матеріально.

У наданому до суду першої інстанції відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 створює йому перешкоди у побаченні з дитиною, не надаючи при цьому жодного доказу на підтвердження вказаного. Так, у разі дійсної наявності перешкод у відповідача у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, останній мав змогу звернутися до органу опіки та піклування, та отримати рішення про встановлення участі батька у вихованні дитини, або, у разі невиконання позивачем такого рішення, мав право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Однак, жодна з цих дій ОСОБА_2 не була вчинена, що свідчить, по-перше, про відсутність перешкод з боку ОСОБА_1 у його спілкуванні з дитиною, та по-друге, про відсутність у відповідача бажання та інтересу виховувати власну дитину, приділяти їй увагу з метою всебічного розвитку доньки тощо.

Посилання ОСОБА_2 на те, що у 2019 році він разом із матір`ю звертався до служби по справам дітей у Суворовському районі м. Одесі щодо визначення способу побачень з донькою ОСОБА_3 , однак, необхідні документи ОСОБА_2 не встиг зібрати через ЧМТ, є безпідставними, оскільки наразі дитині виповнилося шість повних років, і за цей тривалий період відповідач мав змогу звернутися як до органу опіки та піклування, так і до суду із позовом про визначення участі батька у вихованні дитини.

Таким чином, належних доказів на підтвердження свідомого усунення ОСОБА_1 відповідача від спілкування з донькою ОСОБА_3 , ОСОБА_2 не надано.

Колегія суддів також приймає до уваги, що ОСОБА_2 , на спростування доводів позовної заяви, не надав жодної спільної фотографії з дитиною, якій, як вже вказувалось вище, виповнилося шість років, не надав доказів на підтвердження привітань доньки з Днем народження та іншими святами, не надав доказів проведення спільного відпочинку з дитиною, що вказує на свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої ОСОБА_3 .

Вказане не було враховано судом першої інстанції, який дійшов невірного висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав їх недоведеності та необґрунтованості.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Колегія суддів вважає, що знайшли своє підтвердження доводи позовної заяви ОСОБА_1 про те, що його ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини ОСОБА_3 , добровільно не приймає участі в її утриманні, не цікавився її вихованням та розвитком, жодного разу не спілкувався з донькою, ніколи не вітав її з Днем народження та будь-якими іншими святами.

Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Тлумачення ч. 2 ст. 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (ст. 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (ст. 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (ст. 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (ст. 177 СК України).

Колегія суддів приймає до уваги те, що відповідач, починаючи з моменту народження дитини, проживав окремо від неї, не виконував своїх батьківських обов`язків з її виховання протягом 6 років, не спілкувався із донькою, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у вихованні дитини, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання доньки, не піклувався про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, що позбавило ОСОБА_2 можливості підставно заперечувати проти задоволення позову.

Однак враховуючи, що позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, яка застосовується лише тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними, а у даному випадку такі засоби впливу судом першої інстанції не були застосовані, колегія суддів доходить до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його малолітньої доньки ОСОБА_3 є передчасним не відповідатиме інтересам самої дитини і застосування такого заходу, в даному випадку, не є необхідним, а тому у задоволенні позову ОСОБА_1 в цій частині слід відмовити.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , оскільки його участь у розвитку і вихованні дитини відсутня, поклавши при цьому на Київську районну адміністрацію, як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, що є підставою для зміни рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2021 року, та викладанням його мотивувальної та резолютивної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 жовтня 2021 - змінити, викласти його мотивувальну та резолютивну частину в редакції цієї постанови.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Київської районної державної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , поклавши на Київську районну адміністрацію, як орган опіки та піклування, як орган опіки та піклування, контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 березня 2023 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе