Справа № 675/1652/22
Провадження № 2/675/153/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"06" лютого 2023 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді Пашкевича Р. В., за участі секретаря судового засідання Гедзенюк В. В., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у залі суду в м. Ізяслав цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначає, що йому, на підставі договору купівлі-продажу, належить житловий будинок, що знаходиться у АДРЕСА_1 . На даний час у вказаному житлі значиться зареєстрованим ОСОБА_2 , який не є родичем.

Відповідач у домоволодінні не проживав та жодного разу з часу його реєстрації та не появлявся, спірним жилим приміщенням не користується.

Неодноразові прохання, знятись з реєстраційного обліку місця проживання відповідача, не призвели до жодних позитивних результатів і ОСОБА_2 продовжує бути зареєстрованим у будинку до якого немає жодного стосунку, а тому і звернувся з вказаним позовом до суду.

Ухвалою судді від 10 листопада 2022 року, дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивачОСОБА_1 заявлений позов підтримав повністю та не заперечує про заочний розгляд справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився.

Відповідно до змісту ч. 7 ст. 128, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з повідомлення Лютарського старостинського округу № 91/12.7-06 від 08 листопада 2022 року, ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_1 .

Надіслані ОСОБА_2 судові повістки повертаються до суду із повідомленням про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою», «не проживає». Такі дані вказані у поштових повідомленнях, які повернулися до суду у зв`язку з неможливістю вручення судової повістки на 19 січня 2023 року та 06 лютого 2023 року на 09 год. 00 хв.

Іншої адреси свого місця проживання чи перебування ОСОБА_2 суду не повідомив.

Тому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_2 за адресою місця реєстрації суд вважає, що останній повідомлений належним чином.

У відповідності до положень ст.ст. 223 ч. 4, 280-284 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів в порядку заочного розгляду.

Суд, з`ясувавши позицію позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

У силу ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.

Права власника житлового приміщення також визначені ст. 150 ЖК Української РСР. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , являється власником житлового будинку АДРЕСА_2 . Дані відомості підтверджуються договором купівлі-продажу будинку, витягом з Державного реєстру правочинів, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.12.2022 року.

Відповідно до технічного паспорту виготовленого станом на 29.09.2022 року, на житловий будинок по АДРЕСА_1 , власником даного будинку вказано ОСОБА_1 .

Згідно з довідок виконавчого комітету Ізяславської міської ради Шепетівського району №623 від 12.10.2022 року, № 802 від 13.12.2022 року, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_3 та є власником будинку в АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований ОСОБА_2 , але фактично не проживає.

Крім того, вказана обставина підтверджується актом обстеження фактично проживаючих осіб з числа зареєстрованих від 12 жовтня 2022 року, затвердженого старостою Лютарського старостинського округу.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили суду, що ОСОБА_2 у спірному домоволодінні, ніколи не проживав. ОСОБА_2 на даний час проживає в м. Мурманськ. В даному будинку близько 20 років ніхто не проживає.

Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, який на законній підставі набув право власності на житлове приміщення, зареєструвався в передбаченому законом порядку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час, будь-яким прийнятним для себе шляхом.

Разом з тим, відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

До прийняття Закону України «Про свободу пересування», 2009 року, місце проживання та місце реєстрації особи визначалось крім цивільного кодексу також Положенням про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року N 700, Тимчасовою інструкцією про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 3 лютого 1992 року.

За змістом цих норм, до прийняття Закону України «Про свободу пересування», місцем проживання особи було їх місце реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка містить визначення термінів застосованих у цьому законі, місце проживання це - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Довідка про реєстрацію місця проживання - документ, який видається органом реєстрації особі за її вимогою та підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування особи.

Отже, за змістом цих термінів, місце реєстрації особи, яке підтверджене відповідною довідкою про реєстрацію, також є підтвердженням її первинного місця проживання якщо не буде встановлено, що особа постійно або тимчасово перебуває у іншому місці. Таке місце проживання підтверджується довідкою.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони не відносяться до членів сім`ї одне одного.

Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Розглядаючи спір, суд повинен з`ясувати усі зазначені обставини справи відповідно до обґрунтування позову, зміст позовних вимог та зв`язок між обґрунтуванням, вимогою та вибраним способом захисту.

Як визначено у Конвенції, кожен, чиї права та свободи порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідної компенсації (Постанова Великої палати Верховного Суду у справі №399/142/16). У випадках, коли закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу, особи, яка звернулась за захистом, суд , відповідно до вимоги викладеної у позові може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України у редакції з 15 грудня 2017 року), (Постанова Великої палати Верховного Суду України у справі № 570/3439/16). Разом з тим, якщо таке право або інтерес, можуть бути захищені лише певним способом, а той який обрав позивач може бути використаний для захисту інших прав, а не тих на захист яких звернувся позивач, суд визнає обраний спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Визнаючи належність обраного способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу за захистом якого позивач звернувся до суду, вимога про захист права повинна відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у випадку неможливості гарантувати відшкодування (постанова Великої палати Верховного Суду України у справі за №331/6927/16).

Розглядаючи справу та встановивши, що право позивача було порушено, однак позивач обрав спосіб захисту права, що не відновлює це порушене право, суди повинні захистити право найбільш наближеним до обраного позивачем способу.

Дана позиція узгоджується з правовим висновком викладеного у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 688/251/18, провадження № 1-2238св19.

Позивач заперечує щодо реєстрації відповідача у належному йому житлі.

Відповідач добровільно не знімається з реєстрації. Тим самим він перешкоджає позивачу вільно користуватися та розпоряджатися належною йому власністю, оскільки його формальна реєстрація в спірному домоволодінні надає йому статус користувача житловим приміщенням з відповідними наслідками.

Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним, що перебування відповідача на реєстраційному обліку у житловому будинку, який належить ОСОБА_1 , порушує його право вільно користуватись та розпоряджатися своїм майном.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин, втратив право користуватися даним жилим приміщенням.

Відтак, у даній справі наявні законні підстави для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 263-265, 280-284 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте Ізяславським районним судом Хмельницької області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , Паспорт № НОМЕР_2 від 16.07.2020, орган, що видав 6820, місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер невідомий, місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2023 року.

Суддя Р. В. Пашкевич