АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року

м. Чернівці

справа № 725/3238/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.

секретар Факас А.В.

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Ткаченко Олег Юрійович , на рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 01 травня 2023 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Байцар Л. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 03 грудня 2018 року в національній валюті - гривня, що відповідно до курсу долара НБУ на день подачі позову становив 252 030 гривень 96 копійок та було еквівалентно 8615 доларам США, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 31 доларів США 01 цент, що було еквівалентно 907 гривням 31 копійці, інфляційні втрати в сумі 256 доларів США 3 центи, що було еквівалентно 7 498 гривням 03 копійкам.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що вони з відповідачкою уклали договір позики від 03 грудня 2018 року на суму 10 800 доларів США, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язалась повернути вказаний борг протягом 37 місяців, сплачуючи щомісячно по 130 доларів США.

Строк повернення договору обумовлений у договорі до 03 лютого 2022 року.

За період дії договору позики відповідачка частково повернула борг, а саме 18 червня 2020 року в сумі 1730 доларів США, 15 жовтня 2020 року в сумі 185 доларів США, 31 грудня 2020 року в сумі 270 доларів США.

Вказував, що зобов`язання за договором позики у визначений в розписці строк відповідачка не виконала, грошові кошти позичальнику в повному обсязі не повернула.

Станом на момент подачі позовної заяви до суду борг складає 8 615 доларів США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Садгірського районного суду міста Чернівці від 01 травня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 03 грудня 2018 року у розмірі 252 031 гривня, 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 435 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки позивач обрав валюту погашення заборгованості за договором позики у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на день підписання позовної заяви, а також враховуючи обставини визнання відповідачем позову в цій частині, наявні підстави для задоволення позову щодо стягнення суми боргу за договором позики від 03 грудня 2018 року в сумі 252 031 гривень.

З урахуванням того, що у зв`язку з повномасштабною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан, який станом на день ухвалення судом рішення триває, суд вважав, що відповідач звільняється від стягнення 3 відсотків річних від простроченої суми з 24 лютого 2022 року на підставі пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України. Отже, розрахунок 3 відсотків річних від простроченої суми слід розраховувати за період з 03 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року, тобто до початку дії в Україні воєнного стану, що становить у вказаний період суму у розмірі 435 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат, суд зауважив про те, що договір між сторонами був укладений в іноземній валюті. Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. При цьому, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 14 червня 2022 року, тому саме з цієї дати - 14 червня 2022 року валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому саме з цієї дати можливе нарахування індексу інфляції на таку заборгованість.

Оскільки до моменту пред`явлення позову валютою зобов`язання була іноземна валюта, тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат за період з 03 лютого 2022 року по 14 червня 2022 року. Крім того, визначення суми боргу в еквіваленті іноземної валюти станом на день подачі позову до суду дозволило позивачу відновити втрати від знецінення національної валюти.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Ткаченко О. Ю. , просить рішення суду першої інстанції скасувати та залишити позов без розгляду або ухвалити нове рішення про відмову у позові в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Суд першої інстанції відкрив провадження у справі за позовною заявою, поданою без додержання вимог статті 177 ЦПК України, а саме судовий збір позивачем сплачено не за місцем розгляду справи, тобто за реквізитами Садгірського районного суду міста Чернівці.

Вказана обставина є підставою для залишення позову без розгляду.

Саме 03 грудня 2018 року відповідачка не отримувала від позивача в позику жодних коштів.

Вказаний договір позики стосувався договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_4 08 квітня 2013 року.

Суд першої інстанції розглянув справу 01 травня 2023 року за відсутності відповідача, повідомленого належним чином про дату, час та місце судового засідання.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інший учасник справи відзив на апеляційну скаргу не подавав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

03 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було складено договір позики, згідно з яким ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 10 800 доларів США, які зобов`язалася повернути до 03 лютого 2022 року.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики (а.с. 10-11 т.1).

Крім того, у вищезазначеному договорі позики вказано, що за період дії договору позики відповідачка повертала наступні суми боргу, а саме 18 червня 2020 року в сумі 1730 доларів США, 15 жовтня 2020 року в сумі 185 доларів США, 31 грудня 2020 року в сумі 270 доларів США.

Повідомленням від 20 травня 2022 року позивач зобов`язав відповідачку повернути борг одноразовим платежем в десятиденний строк з дня отримання цього повідомлення (а.с.12 т.1).

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповіда зазначеним вимогам закону.

Щодо аргументу апеляційної скарги про наявність підстав для залишення позову без розгляду

Помилковим є аргумент апеляційної скарги про залишення позову ОСОБА_5 без розгляду у зв`язку з тим, що ним було сплачено судовий збір на реквізити Першотравневого районного суду міста Чернівці, а не Садгірського районного суду міста Чернівці, куди справа була відправлена за підсудністю згідно з ухвалою Першотравневого районного суду міста Чернівці від 04 липня 2022 року.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку. Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

Наприклад, ЄСПЛ у п. 52 рішення від 19 червня 2001 року в справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland, заява № 28249/95) зазначив: «Суд повторює, як він уже постановляв у багатьох випадках, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право подавати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, це положення, яке містить у собі «право на суд», з якого випливає право доступу до суду, тобто право порушувати провадження у суді в цивільних справах, становить лише один аспект; однак це є той аспект, який дійсно робить можливим використання подальших гарантій, закладених у пункті 1 статті 6. Такі характеристики судового провадження, як справедливість, відкритість та невідкладність, насправді не мають жодної цінності, якщо таке провадження передусім не порушено. І в цивільних справах навряд чи можна уявити верховенство права без можливості мати доступ до суду (див. рішення Суду «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 січня 1975 року, серія A, N 18, с. 18, п. 34 (у кінці) та 35 - 36; і "Z та інші проти Сполученого Королівства" (Z and Others v. the United Kingdom) (GC) N 29392/95 ECHR 2001-..., п. 91-93)».

У рішенні «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року ЄСПЛ також виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що п. 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).

Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Законодавство України однією з умов розгляду справи судом визначає сплату судового збору у розмірі та у випадках, визначених законом. Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (стаття 1 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про судовий збір» платники судового збору -громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду чи стосовно яких ухвалене судове рішення, передбачене цим Законом.

Відтак держава ставить сплату судового збору як передумову звернення до суду, а тому й судовий збір повинен бути сплачений до подачі позовної заяви в суд.

Позивач (заявник, скаржник) виконує свій обов`язок щодо сплати судового збору в момент зарахування визначеної Законом України «Про судовий збір» суми до спеціального фонду Державного бюджету України.

Співвідношення принципу доступу до правосуддя та обов`язку сплати судового збору під час звернення до суду вимагає від суду тлумачити будь-які обов`язки зі сплати судового збору так, щоб жодним чином не ускладнити їх виконання позивачем (заявником, скаржником).

За загальним правилом позовні заяви подаються за місце розташування відповідача (стаття 26 ЦПК України). Інші правила територіальної юрисдикції (підсудності) спорів визначаються параграфом третім глави другої розділу першого ЦПК України. За положеннями цих норм первинне визначення територіальної юрисдикції (підсудності) справи здійснюється позивачем самостійно на підставі цих норм закону.

Однак суд може й не погодитись з вибором позивачем підсудності справи, в такому випадку він повинен передати справу на розгляд іншому суду (стаття 31 ЦПК України) та самостійно направити у цей суд матеріали справи. При цьому виправданим є таке направлення до початку здійснення будь-яких інших процесуальних дій, у тому числі в частині перевірки дотримання вимог процесуального закону до форми та змісту позовної заяви та доданих до неї додатків.

Вичерпний перелік вимог до позовної заяви визначений статтями 175-177 ЦПК України. У частині четвертій статті 177 ЦПК України зазначено, що до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Стаття 9 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Кошти судового збору спрямовуються на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади, а також на забезпечення архітектурної доступності приміщень судів, доступності інформації, що розміщується в суді, для осіб з інвалідністю та інших маломобільних груп населення.

Зарахування коштів до Державного бюджету України свідчить по те, що з моменту їх зарахування вони стають коштами дохідної частини Державного бюджету України, однак повинні витрачатись на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. При цьому, виходячи зі змісту зазначеної норми, законодавство не визначає, що кошти державного бюджету, які зараховані до Державного бюджету за розгляд певної справи певним судом, повинні витрачатись лише на функціонування цього суду.

Розміри судового збору, що надійшли за розгляд справ судами України, враховуються по кожному суду, за їх надходження, застосування пільг щодо сплати судового збору та їх використання суди звітують перед Державною судовою адміністрацією України (далі - ДСА України), а ДСА України - перед Державною службою статистики України (наказ Державної судової адміністрації України від 21 грудня 2012 року № 172 (зі змінами) у редакції наказу ДСА України від 04 листопада 2022 року № 404).

Однак це також не означає, що суди як органи судової влади, що здійснюють функції правосуддя, є автономними у цій своїй діяльності, оскільки кошти судового збору є коштами спеціального фонду Державного бюджету України в цілому та вони не спрямовуються лише на здійснення правосуддя виключно тим судом, що розглядає справу.

Відтак, виходячи з аналізу зазначеного законодавства, немає підстав вважати, що судовий збір при передачі справи за підсудністю іншому суду повинен сплачуватись повторно на рахунок того суду, де справа розглядається фактично. Перерозподіл сплачених коштів може здійснюватися ДСА України у визначеному нею порядку або у порядку, визначеному іншим компетентним органом держави.

Виходячи з термінології Порядку № 787 кошти судового збору, що сплачені позивачем на рахунок певного суду, вважаючи, що справа підсудна саме цьому суду, не відносяться до коштів, які повертаються на підставі цього порядку, за винятком випадків, коли судовий збір на рахунок суду, що передав справу за підсудністю до іншого суду, сплачено у більшому розмірі, а саме у розмірі, що перевищує розмір судового збору, встановленого законом.

Отже, судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, і суд, який отримав справу у випадку направлення справи за підсудністю, не має права вимагати повторної сплати судового збору за місцем розгляду справи.

Оскільки судовий збір у цій справі є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України, незалежно від того, на реквізити якого суду він сплачений, то доводи скаржника щодо не виконання позивачем обов`язку зі сплати судового збору є необґрунтованими та безпідставними.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21.

Щодо аргументу апеляційної скарги про не повідомлення відповідачки про дату, час та місце судового засідання, призначеного судом першої інстанції на 01 травня 2023 року

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частиною третьою статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Згідно з частинами першою та другою статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 , в інтересах якої діє Ткаченко О. Ю. , вбачається, що останній зазначав про неповідомлення відповідачки судом першої інстанції про розгляд вказаної справи, призначеної на 01 травня 2023 року.

Відповідно до вимог частини 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з статтею 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Відповідно до частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи ордера про надання правничої допомоги серії СЕ 1040650 від 17 жовтня 2022 року, адвокат Ткаченко О. Ю. надавав ОСОБА_2 професійну правничу допомогу в суді першої інстанції.

Останнє судове засідання у вказаній справі в суді першої інстанції було призначено на 01 травня 2023 року.

Ухвалою Садгірського районного суду від 05 квітня 2023 року було розглянуто клопотання представника ОСОБА_2 - Ткаченка О. Ю. про проведення вказаного вище засідання у режимі відеоконференції та ухвалено щодо проведення судового засідання, призначеного на 01 травня 2023 року за участю вказаної особи в режимі відеоконференції (а.с.236 т.1).

Отже, Ткаченко О. Ю. було відомо про призначення судом судового засідання на 01 травня 2023 року.

Окрім того, в матеріалах справи міститься протокол судового засідання № 1481967 від 01 травня 2023 року, з якого вбачається, що представник ОСОБА_2 - Ткаченко О. Ю. був присутній під час проведення вказаного судового засідання та надавав пояснення щодо суті вказаного спору (а.с. 256-258 т.1).

Доказів обмеження заявника у здійсненні процесуальних прав, що мали наслідком перешкоди у доступі до правосуддя, матеріали справи не містять.

За таких обставин, підстав вважати, що відповідачка не була повідомлена про призначене на 01 травня 2023 року судове засідання, в якому судом першої інстанції було ухвалено рішення по суті, апеляційним судом не вбачається.

Щодо аргументів апеляційної скарги про неналежне дотримання судом норм процесуального права під час допиту свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_6 та безпідставне не залучення до участі у справі в якості свідка ОСОБА_4

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі посилалась на те, що суд першої інстанції не задовольнив її клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_7 . Під час допиту відповідачки суд обмежив її представника ставити запитання, оскільки не провів належним чином відеоконференцію судового засідання. Суд першої інстанції також не повідомив відповідачку про судове засідання в якому допитувався свідок ОСОБА_6 , що позбавило її можливості ставити запитання свідку.

Вважала, що зазначені свідки зможуть підтвердити обставини, на які посилалась відповідачка, зокрема про те, що жодних коштів в позику у позивача вона не отримувала.

З матеріалів справи вбачається, що 2 листопада 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв Ткаченко О. Ю. , звернулась до суду першої інстанції про виклик та допит її в якості свідка (а.с.77-78 т.1).

2 листопада 2022 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв Ткаченко О. Ю. , також подала клопотання про виклик та допит свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.80-81 т.1).

28 лютого 2023 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діяв Ткаченко О. Ю. , подали клопотання з аналогічними вимогами (а.с.192-195 т.1).

З протоколу судового засідання від 1 травня 2023 року та рішення суду першої інстанції вбачається, що в якості свідка був допитаний ОСОБА_6 (256-261 т.1).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, віднесені до правочинів, які належать вчиняти у письмовій формі.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, що встановлено частиною першою статті 218 ЦК України.

Зі змісту абзацу 2 частини 1 статті 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України (зокрема у частині 2 статті 937, частині 3 статті 949 цього Кодексу).

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина 1 статті 1051 ЦК України).

Отже, якщо договір позики повинен бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на показаннях свідків, які заперечують факт отримання коштів.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/2462/16-ц та від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18.

Згідно з статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З матеріалів справи вбачається, що позивач посилався на те, що ОСОБА_2 позичила у нього 10 800 доларів США згідно з договором позики, укладеним 3 грудня 2018 року, тобто на суму, яка перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Отже, такий правочин відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України належить вчиняти у письмовій формі.

З огляду на вказане показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також самої відповідачки, як свідка, не будуть допустимими доказами.

За таких обставин, апеляційний суд вважає такі аргументи апеляційної скарги безпідставними.

Щодо позовної вимоги про стягнення основної суми боргу за договором позики від 03 грудня 2018 року

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16-ц викладено правовиц виснвок, згідно якого вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 369/12376/17 (провадження № 61-4966св20).

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».

Колегія суддів вважає правильним висновок першої інстанції про те, що наявними в матеріалах справи договором та розпискою від 03 грудня 2018 року підтверджуються факти існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики та отримання відповідачкою грошових коштів у розмірі 10 800 доларів США, які остання зобов`язувалася повернути до 03 лютого 2022 року.

Відповідачка не заперечувала тієї обставини, що вказані розписка та договір виконані нею особисто.

Отже, ОСОБА_2 не довела обставин про те, що вона не укладала договору позики та не отримувала за ним коштів.

Не містять матеріали справи і доказів повернення відповідачкою позивачу всієї суми заборгованості за вказаним договором позики.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, наявність у ОСОБА_5 оригіналу договору позики та розписки свідчить про невиконання зобов`язання ОСОБА_2 свого обов`язку щодо повернення боргу за договором позики від 03 грудня 2018 року.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 12 липня 2023 року у справі № 201/400/21.

Окрім того, після пред`явлення позову щодо повернення грошових коштів відповідачка ніяких дій щодо повернення позивачу коштів протягом усього часу розгляду справи не здійснила.

Враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 в частині стягнення з відповідачки на користь позивача суми позики у розмірі 252 031 гривні.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постановах від 07 липня 2023 року у справі № 206/501/20, від 07 лютого 2022 року у справі № 753/97/20, від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

Відповідно до частини першої статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

З наведеного випливає, що якщо договір позики укладений в письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Договір позики відповідачка не оспорювала, не просила визнати його недійсним, у зв`язку з чим доводи ОСОБА_2 про неотримання грошових коштів за договором позики є безпідставними.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20.

Не доведено відповідачкою і тієї обставини, що договір позики від 03 грудня 2018 року стосувався договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_4 08 квітня 2013 року.

Безпідставним є і аргумент апеляційної скарги про те, що договір позики від 03 грудня 2018 року був укладений відповідачкою з метою погашення боргів її сина ОСОБА_6 .

Зі змісту договору позики не вбачається, що він був укладений сторонами у справі за наведених вище ОСОБА_2 обставин.

Щодо позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору позики, є грошовими зобов`язаннями і, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи наведене, три проценти річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого є, зокрема, нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких визначено договором.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19),від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо наслідків порушення відповідачем строків повернення позичених коштів має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання цивільно-правової відповідальності, в тому числі за порушення грошового зобов`язання, враховуючи, що за пунктом 22 частини першої статті 92 Конституції України засади цивільно-правової відповідальності визначаються виключно законами України.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Згідно пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Установивши, що відповідачка взяте на себе зобов`язання з повернення позивачу отриманої позики не виконала, суд першої інстанції, враховуючи наведені вище норми права та обставини того, що у зв`язку з повномасштабною агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан, який тривав станом на день ухвалення судом першої інстанції рішення, тобто позичальник був звільнений від стягнення з нього 3 процентів річних з 24 лютого 2022 року, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 3 проценти річних від простроченої суми боргу за період з 03 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року в сумі 435 гривень.

Колегія суддів погоджується із розрахунком 3 процентів річних, здійсненим судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні та вважає його правильним.

Щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в частині стягнення інфляційних втрат.

Судом першої інстанції обгрунтовано було звернуто увагу на те, що договір між сторонами був укладений в іноземній валюті. Разом з тим, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначено договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти. При цьому, оскільки позивач скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та пред`явив позовну вимогу щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 14 червня 2022 року, тому саме з цієї дати - 14 червня 2022 року валютою заборгованості стала національна валюта України - гривня, тому саме з цієї дати можливе нарахування індексу інфляції на таку заборгованість.

Вказаних висновків дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17.

Оскільки до моменту пред`явлення позову валютою зобов`язання була іноземна валюта, тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат за період з 03 лютого 2022 року по 14 червня 2022 року. Крім того, визначення суми боргу в еквіваленті іноземної валюти станом на день подачі позову до суду дозволило позивачу відновити втрати від знецінення національної валюти.

Щодо клопотання Ткаченко О. Ю. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про відкладення розгляду справи

Ухвалами Чернівецького апеляційного суду від 01 вересня 2023 року та від 09 жовтня 2023 року було відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено справу до розгляду на 12 годину 25 жовтня 2023 року.

24 жовтня 2023 року Ткаченко О. Ю. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , подав електронною поштою до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 25 жовтня 2023 року у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому процесі. Окрім того, у вказаному клопотанні представник відповідачки повідомив про те, що про розгляд справи на 25 жотвня 2023 року, йому стало відомо лише нещодавно.

Частиною третьою статті 368 ЦПК України передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини друга, четверта та п`ята статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини шостої статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси (частина восьма статті 128 ЦПК України).

Згідно зі статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 28 червня 2023 року в справі № 757/48467/21 (провадження № 61-10924св22) зроблено висновок, що для цілей ЦПК України офіційною електронною адресою є електронна адреса, зареєстрована в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі. Разом із тим, якщо учасник справи надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши її у заяві (скарзі), то такий учасник справи бажає (принаймні не заперечує), щоб ці засоби комунікації використовувалися судом, що, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них. З огляду на це, суд, який комунікує з учасником за допомогою повідомлених ним засобів, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

У справі, яка переглядається, апеляційну скаргу від імені та в інтересах відповідачки підписав адвокат Ткаченко О. Ю., який серед засобів комунікації з ним у своїй заяві про усунення недоліків апеляційної скарги від 28 серпня 2023 року зазначив адресу для отримання поштової кореспонденції та електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 »

Cаме на зазначену представником в заяві про усунення недоліків апеляційної скарги адресу апеляційний суд здійснив направлення повідомлення про призначення справи до розгляду на 12 годину 25 жовтня 2023 року.

Згідно з довідкою про доставку електронного листа документ в електронному вигляді «повідомлення» від 09 жовтня 2023 року в справі № 725/3238/22 суд надіслав 09 жовтня 2023 року 14:33:02 одержувачу на електронну адресу « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Документ доставлено до електронної скриньки ІНФОРМАЦІЯ_2 об 14:40:25.

Зазначення адвокатом Ткаченко О. Ю. в заяві про усунення недоліків апеляційної скарги електронної адреси свідчить, що представник відповідачки бажає (принаймні не заперечує), щоб ці засоби комунікації використовувалися судом, що, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

За таких обставин, Ткаченко О. Ю. був завчасно та належним чином повідомлений про час, місце та дату розгляду вказаної справи.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 04 липня 2023 року у справі № 302/1202/19.

Щодо клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду апеляційної скарги на іншу дату, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для його задоволення, з огляду на наступне.

Верховний Суд у постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 200/14169/15-ц вказав про те, що визначення поважності причин неявки є дискреційними повноваженнями апеляційного суду.

Колегія суддів вважає, що надання адвокатом відповідачки переваги участі у розгляді іншої справи, не може вважати поважною причиною неявки останнього до суду апеляційної інстанції в судове засідання, яке призначене на 25 жовтня 2023 року.

Окрім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Оскільки відповідачка та її представник були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, явка сторін не визнавалася обов`язковою судом апеляційної інстанції, доказів, наявних у матеріалах справи, було достатньо для розгляду апеляційної скарги, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідачки Ткаченка О. Ю .

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постановах від 15 липня 2021 року у справі 760/24821/20, від 01 жовтня 2020 року у справі 361/833/18 та від 06 вересня 2023 року у справі № 200/14169/15-ц.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 01 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 25 жовтня 2023 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді: Мирослава КУЛЯНДА

Ірина ПЕРЕПЕЛЮК