Справа № 359/5703/21
Провадження № 2/359/206/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2021 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі :

головуючої судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

за участі позивача ОСОБА_1 та його представника захисник Казак К.І., представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Бакало В.М.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), третя особа, що не заявляє самостій-них вимог щодо предмета спору : Первинна профспілкова організація «Інженерно технічних фахівців» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив :

29 червня 2021 року ОСОБА_1 , через свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом, яким просив : визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України Украерорух (далі по тексту - Украерорух) за № 353/о від 06 квітня 2021 року із змінами, внесеними наказом за № 514/о від 07 травня 2021 року про звільнення позивача; поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера інспектора відділу контролю операційної діяльності центру контролю операційної діяльності та розслідування управління інспектування безпеки польотів та якості Украероруху з 15 квітня 2021 року; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на вказаній посаді та щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь ОСОБА_1 ; стягнути з Украерорух на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 15 квітня 2021 року до винесення судового рішення; стягнути з Украерорух на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору та оплати правової допомоги.

Вимоги обґрунтовано тим, що наказом відповідача за № 353/о від 06 квітня 2021 року позивача звільнено з займаної посади з 08 квітня 2021 року за скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. В період з 07 по 14 квітня 2021 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному та був відсутнім на робочому місці. У зв`язку з цим, наказом відповідача за № 514/о від 07 травня 2021 року до вищевказаного наказу Украерорух було внесено зміни, а саме вказано про звільнення позивача з 15 квітня 2021 року. З даними наказами ОСОБА_1 ознайомився лише 24 травня 2021 року.

Передумовами наведеному слугувало те, що з 01 лютого 2021 року роботодавець запланував скорочення посади позивача. Однак дане попередження ОСОБА_1 отримав лише 08 лютого 2021 року з переліком вакантних посад станом на 05 лютого 2021 року.

06 квітня 2021 року ОСОБА_1 направив до Украерорух три заяви, якими надав згоду на зайняття вакантних посад, а саме : начальника відділу внутрішньої та економічної безпеки, заступника начальника відділу зв`язку з громадськістю та міжнародного співробітництва, начальника відділу стратегічного розвитку. Відповідь на дані звернення отримано позивачем лише 24 травня 2021 року разом з наказом про звільнення.

Зазначено, що невідомість щодо рішення роботодавця про наслідки розгляду вказаних заяв, позбавила позивача також написати заяви на зайняття інших вакантних посад. Крім того, питання щодо зайняття вакантних посад не було вирішено на засіданні тимчасової комісії з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів на підприємстві, відповідне рішення відсутнє.

Позивач вважає, що наведеними діями Украерорух порушило вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, позивач, на момент звільнення, був членом профспілкової організації Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців», про що було достеменно відомо відповідачу, однак, в порушення вимог ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Украерорух не звернувся до профспілкового органу щодо отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 .

Позивач також послався на порушення відповідачем норм ст. 42 КЗпП України, оскільки перевага в залишенні на роботі надається особам, в сімї яких немає інших працівників з самостійним заробітком. На момент звільнення, на його утриманні знаходилась дружина, яка передувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, якій ще не було 3-х років.

Зважаючи на вказане, ОСОБА_1 просив скасувати наказ про звільнення та поновити його на раніше зайнятій посаді і на підставі ст. 116, 117, 235 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу по день ухвалення судового рішення.

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом і повідомленням сторін. Роз`яснено права, обов`язки та визначено сторонам строки для реалізації процесуальних дій.

25 серпня 2021 року від відповідача надійшов відзив, яким позовні вимоги Украерорух не визнав та просив відмовити у задоволенні з наступних підстав. В грудні 2020 року відповідач прийняв наказ за № 1124 та 1237 «Про введення в дію оновленої організаційної структури Украерорух» та «Про затвердження штатного розпису підрозділів головного підприємства Украерорух», у зв`язку з чим керівників структурних підрозділів було зобов`язано розробити та надати на затвердження оновлені положення про структурні підрозділи та посадові інструкції підпорядкованих працівників до 29 січня 2021 року. На підставі наказу відповідача за № 6 від 05 січня 2021 року затверджено перелік посад структурних підрозділів, що підлягали скороченню.

Позивачу 05 лютого 2021 року надано попередження про скорочення посади з переліком вакантних посад, в якій, зокрема, була вакантна рівнозначна посада - провідного інженера інспектора відділу контролю операційної діяльності та розслідування інспекції безпеки польотів та якості, на яку міг претендувати ОСОБА_1 . Проте, лише 06 квітня 2021 року позивач подав до відповідача три заяви щодо зайняття інших вакантних заяв, на які за рівнем знань, освіти і досвіду він не міг претендувати. Листом відповідача від 08 квітня 2021 року, ОСОБА_1 було повідомлено про прийняте рішення щодо невідповідності цим посадам і відмову у переведенні на них, однак даний лист не отримано позивачем.

Украерорух, будучи обізнаним про те, що позивач є членом Первинної профспілкової організації, направив 07 квітня 2021 року до них подання на звільнення ОСОБА_1 , проте профспілкова організація, листом від 07 квітня 2021 року, повідомило роботодавця, що з 05 квітня 2021 року позивач вже не є їх членом. Відтак, не володіючи інформацією щодо перебування ОСОБА_1 в іншій профспілці, Украерорух не направляв до них запити щодо надання згоди на звільнення.

До наказу № 353/о від 06 квітня 2021 року про звільнення позивача відповідач вносив зміни наказом № 514/о від 07 травня 2021 року, оскільки на заплановану дату звільнення 08 квітня 2021 року, ОСОБА_1 перебував на лікарняному, останнім днем якого було 14 квітня 2021 року.

Відповідач також зазначив, що навіть після звільнення ОСОБА_1 йому неодноразово направлялись листи з переліком вакантних посад, якими пропонувалась можливість обрати посаду та працевлаштуватись в Украерорух, однак їх не отримано позивачем та, відповідно, не реалізовано право на працевлаштування.

13 вересня 2021 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, яким вимогу та обґрунтування позову підтримала і звернула увагу на те, що в Украерорух, на підставі наказу № 64 від 28 січня 2021 року було створено тимчасову комісію з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів, до обов`язків якої, п. 2.1, зокрема, але не виключно, входило забезпечення проведення відповідної роботи щодо переведення на вакантні посади. Відтак, відповідь відповідача оформлена листом від 08 квітня 2021 року щодо неможливості зайняття ОСОБА_1 трьох вакантних посад, на які ним написано 06 квітня 2021 року заяви, є : фактичним порушенням власних локальних актів та порушення порядку розгляду заяв про переведення на вакантні посади.

Також зазначила, що оскаржуваний наказ винесено підприємством 06 квітня 2021 року і лише на наступний день Украерорух звернувся до Первинної профспілкової організації (далі по тексту - ППО) за згодою на звільнення ОСОБА_1 , що є явним порушенням норм КЗпП.

Представник позивача звернула увагу суду на те, що листом № ІТФ-399 від 07 квітня 2021 року Первинна профспілкова організація «Інженерно технічних фахівців» (далі по тексту ППО «ІТФ») повідомило Украерорух про прийняте рішення щодо зарахування до членів даної профспілки позивача. Відтак, роботодавець володів цією інформацією і в строк до дня фактичного звільнення, а саме 15 квітня 2021 року, мав можливість направити подання щодо звільнення ОСОБА_1 , однак наведеного не вчинив.

13 вересня 2021 року ППО «ІТФ» подало пояснення по суті спору, якими підтримала вимоги ОСОБА_1 та просило задовольнити їх. Звернуло увагу суду на порушення відповідачем при звільненні позивача вимог ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 43 КЗпП України; відмову у прийнятті 06 квітня 2021 року працівниками канцелярії підприємства заяв ОСОБА_1 щодо зайняття вакантних посад, через що він був змушений направити їх засобами зв`язку Укрпошта. Також повідомили, що про зарахування позивача до членів цієї профспілки роботодавця було повідомлено належним чином у день прийняття такого рішення, а саме 07 квітня 2021 року.

Позивач, його представник та представник ППО «ІТФ» в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги в судовому засіданні не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Суд, заслухавши надані сторонами пояснення та дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами прийшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року, ухваленому у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з серпня 2010 року до 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 працював в украерорух на різних посадах. Наведене підтверджується записами у трудовій книжці НОМЕР_1 заведеної 01 березня 2007 року (а.с. 28-34 т. 1).

01 лютого 2021 року позивача листом Украерорух за № 1-24.2/953/21 попереджено про наступне скорочення займаної ним посади з 08 квітня 2021 року та надано перелік вакантних посад станом на 05 лютого 2021 року (а.с. 28-70 т. 1).

Наказом відповідача від 06 квітня 2021 року за № 353/о ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера інспектора відділу контролю операційної діяльності центру контролю операційної діяльності та розслідування управління інспектування безпеки польотів та якості Украерорух з 08 квітня 2021 року за скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 35 т. 1). З даним наказом позивач ознайомлений під підпис 24 травня 2021 року.

В період з 07 по 14 квітня 2021 року позивач перебував на лікарняному та був відсутнім на робочому місці. Наведене підтверджується листком непрацездатності серії АЛД № 512600 (а.с. 37 т. 1).

У зв`язку з цим, 07 травня 2021 року наказом Украерорух за № 514/о внесено зміни до наказу № 353/о від 06 квітня 2021 року «Про звільнення» та наведено пункт 1 в новій редакції : « ОСОБА_1 , провідного інженера інспектора відділу контролю операційної діяльності центру контролю операційної діяльності та розслідування управління інспектування безпеки польотів та якості Украерорух, звільнити з роботи з 15 квітня 2021 року за скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України» (а.с. 36 т. 1).

З даним наказом позивач ознайомлений 24 травня 2021 року та власноручно на ньому зазначив непогодження з його змістом і підстави, з яких ОСОБА_1 вважає його не закон-ним.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, що визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Зважаючи на вказане, наведені вище обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнаються і не заперечуються сторонами у справі.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України та ст. 43 Конституції України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_1 звільнено із займаної посади 15 квітня 2021 року на підставі наказу Украерорух від 06 квітня 2021 року за № 353 /о, з яким він ознайомився під підпис 24 травня 2021 року. Відтак, останнім днем подачі позову до суду було 23 червня 2021 року. Разом з тим, з даним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся засобами зв`язку Укрпошта лише 16 липня 2021 року.

Згідно вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» КЗпП України доповнено п. 1, яким під час дії каран-тину строки, визначені ст. 233 даного Кодексу, продовжено на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року за № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України встановлено карантин, який неодноразово про-лонгував ся та є чинним на час ухвалення судового рішення у справі. Зміни до прикінцевих та перехідних положень КЗпП України, в цій частині, не вносились.

Відтак, зважаючи на те, що останнім днем звернення до суду з даним позовом в межах строку позовної давності є 23 червня 2021 року, а Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та еконо-мічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року набрав чинності в квітні 2020 року та в подальшому неодноразово пролонгувався, суд приходить висновку, що подавши позов 16 липня 2021 року ОСОБА_1 не пропустив строк звернення до суду з даним позовом.

Аналогічний висновок наведено Верховним Судом у постанові від 07 вересня 2022 року у справі за № 679/1136/21.

За змістом вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Підставами припинення трудового договору, відповідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за статтями 40, 41 даного Кодексу.

У пункті 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України зазначено, що трудовий договір, укладений на невизна-чений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно ч. 1 ст. 32 та ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою праців-ника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Частиною 3 ст. 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Листом Міністерства праці та соціальної політики України «Щодо штатного розпису» за № 162/06/187-07 від 27 червня 2007 року зазначено, що штатний розпис - це документ, який встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства.

03 березня 2020 року наказом відповідача за № 1124 введено в дію оновлену організаційну структуру Украерорух, у зв`язку з чим начальника управління персоналу доручено розробити та надати на затвердження штатний розпис згідно оновленої організаційної структури у термін до 30 грудня 2020 року.

31 грудня 2020 року наказом № 1237 затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украерорух та введено його в дію з 04 січня 2021 року (а.с. 126 144 т. 1).

У зв`язку з цим, наказом Украерорух за № 6 від 05 січня 2021 року, затверджено Перелік посад структурних підрозділів підприємства, що підлягають скороченню (а.с. 144 149 т. 1).

Згідно ч. 1 - 3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об`єднання беруть участь у розробленні державної політики зайнятості населення, державних та територіальних програм зайнятості, проводять спільні консультації з цих проблем з роботодавцями, їх об`єднаннями, а також з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пропонують заходи щодо соціального захисту членів профспілок, які вивільняються в результаті реорганізації або ліквідації підприємств, установ, організацій, здійснюють контроль за виконанням законодавства про зайнятість.

Права і повноваження профспілок щодо забезпечення захисту працівників від безробіття та його наслідків визначаються законодавством і колективними договорами та угодами. У разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Всупереч наведеному, суду не надано сторонами у справі жодного доказу на підтвердження виконання вимог Закону щодо завчасного, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень, повідомлення первинним профспілковим організаціям інформації щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також про-ведення консультацій з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Частиною 1 та п. 3 ч. 2 ст. 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.

Відповідно ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

За змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У правовій позиції Верховного Суду наведеній у постанові від 25 липня 2018 року у справі за № 382/1039/16-ц вказано, що до кола осіб, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що займана посада позивача підпала під скорочення, у зв`язку з чим 01 лютого 2021 року відповідач видав лист за № 1-24.2/953/21, яким ОСОБА_1 повідомлено про наступне скорочення з 08 квітня 2021 року. До даного попередження приєднано перелік вакантних посад станом на 05 лютого 2021 року.

В свою чергу, суд звертає увагу на той факт, що доказів вручення та дати вручення даного попередження разом з переліком вакантних посад, сторонами до суду не надано. Відтак, виходячи зі змісту норми ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, суд приходить висновку, що позивачу мав бути наданий роботодавцем весь перелік вакантних посад по підприємству саме станом на 01 лютого 2021 року.

У своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні, представник відповідача вказав, що протягом часу з 01 по 05 лютого 2021 року включно по підприємству здійснювались переведення на вакантні посади, проте позивач, на його думку, не міг претендувати на них через невідповідність досвіту, знань чи відсутність необхідної освіти.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що відповідач не виконано вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки не було надано позивачу у день попередження про скорочення переліку всіх вакантних посад по підприємству, чим звужено право позивача обирати одну з вакантних посад та фактично приховано інші вакансії від ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприєм-ства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспіл-кового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання проф.-спілок).

07 квітня 2021 року, за вихідним № 1-16.2/2772/21, відповідач направив до Первинної профспілкової організації подання про розірвання трудового договору, зокрема з позивачем (а.с. 176-177 т. 1).

У зв`язку з чим, цього ж дня, Украерорух отримано відповідь профспілкового органу за № 01-04, за змістом якого ОСОБА_1 з 05 квітня 2021 року вже не є членом Первинної профспілкової організації (а.с. 178 т. 1).

В розрізі з наведеним, суд звертає увагу на ту обставину, що роботодавець направив подання до профспілкового органу щодо отримання згоди на звільнення позивача вже після винесення оскаржуваного наказу про звільнення від 06 квітня 2021 року. Наведене, в свою чергу, свідчить про порушення Украерорух вимог ч. 3 ст. 252 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Більш того, 07 квітня 2021 року ОСОБА_1 було прийнято на підставі протоколу наради профспілкового комітету у члени Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців», про що засобами електронного зв`язку (електронна пошта) листом від 07 квітня 2021 року за № ІТФ-399 повідомлено роботодавця (а.с. 76-77 т. 1).

Крім того, даного листа та протокол профспілки від 07 квітня 2021 року також було направлено на адресу Украерорух засобами зв`язку Укрпошта (а.с. 78 т. 1).

Відтак, суд приходить висновку, що роботодавець був достеменно обізнаним про перебування ОСОБА_1 , в період процедури звільнення, у Первинній профспілковій організації «Інженерно технічних фахівців».

Варто також зазначити, що намічена дата звільнення позивача (08 квітня 2021 року), через його перебування на лікарняному (з 07 по 14 квітня 2021 року) була відтермінована наказом по підприємству на 15 квітня 2021 року. Проте Украерорух, будучи обізнаним про прийняття ОСОБА_1 до ППО «ІТФ», не вчинив жодних дій щодо отримання згоди даного профспіл-кового органу в період з 08 по 15 квітня 2021 року на звільнення позивача. Доказів протилежного до суду не надано.

Всупереч наведеному та вимог ч. 3 ст. 252 КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», роботодавець взагалі не звернувся до вказаного профспілкового органу (ППО «ІТФ») з метою отримання згоди на звільнення ОСОБА_1 ..

Відповідно правового висновку, наведеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі за № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП України) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення на час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору.

Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року у справі було зупинено провадження до отримання відповіді щодо надання згоди (чи відмови у її наданні) від Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців» щодо звільнення із займаної посади ОСОБА_1 (а.с. 134-135 т. 2). Копію даної ухвали під підпис отримано одразу після судового засідання і представником профспілки.

14 грудня 2021 року на адресу суду надійшло рішення Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців», прийняте на засіданні комітету 07 грудня 2021 року, яким відмовлено у наданні згоди на звільнення позивача (а.с. 137-139 т. 2).

У пункті 10 ч. 1 ст. 247 КЗпП України зазначено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 1, 4 ст. 43 КЗпП України та ч. 1, 4 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцяти-денний термін обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що рішення Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців», надане за наслідком виконання ухвали суду, прийнято вчасно, а саме в межах 15 днів, а тому є легітимним.

Відповідно ч. 7 ст. 43 КЗпП України та ч. 6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудо-вого договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Суд, дослідивши рішення профспілкового органу від 07 грудня 2021 року, його обґрунтування, посилання на норми закону, які ППО «ІТФ» вважає порушеними щодо позивача під час звільнення, прийшов висновку, що воно є належним чином обґрунтованими.

Щодо тверджень представника відповідача про не легітимність даного рішення профспіл-кового органу через те, що його підписано ОСОБА_4 , якого на посаду голови даної профспілки обрано у 2015 році строком на 4 роки, відтак термін дії його повноважень на цій посаді сплив у 2020 році, суд звертає увагу на наступне.

Рішення ППО «ІТФ» від 07 квітня 2021 року щодо зарахування до членів профспілкового органу ОСОБА_1 прийнято взагалі у складі комітету за відсутності ОСОБА_4 , оскільки він був відсутнім та виконання обов`язків голови профспілки було покладено на ОСОБА_5 .. Відтак, суд вважає дане рішення правомочним.

Листом від 18 жовтня 2017 року за № ІТФ-171, з додатком у виді протоколу зборів ППО «ІТФ» від 18 жовтня 2017 року та додатку до нього, первинна профспілкова організація «ІТФ» повідомляла керівництво Украерорух про перелік всіх членів даного профспілкового органу, серед яких був і ОСОБА_4 .

На засіданні загальних зборів Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців» та Всеукраїнської профспілки «Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв`язку України» (далі по тексту ВП «ФПАРРіЗУ»), проведеного 18 березня 2021 року, було розглянуто питання та затверджено оновлений склад ППО «ІТФ», у зв`язку з чим ОСОБА_4 призначено головою даної профспілки.

У зв`язку з цим, листом від 23 березня 2021 року, направленим засобами електронного зв`язку (на електронну пошту адресатів) голова ППО «ІТФ» ОСОБА_4 проінформував листом за № ІТФ-384 в.о. директора Украерорух ОСОБА_6 та президента ВП «ФПАРРіЗУ» Смольського О.В. про склад профспілки ППО «ІТФ» з поіменним відображенням.

Відтак, суд приходить переконання, що на момент надання і підписання рішення профспіл-кового органу на виконання ухвали суду, ОСОБА_4 був повноважним підписувати рішення про ненадання згоди на звільнення ОСОБА_1 як голова ППО «ІТФ».

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що роботодавець грубо порушив вимоги КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», оскільки невчасно звернувся до Первинної профспілкової організації із поданням щодо розірвання трудового договору з позивачем (вже був виданий наказ про звільнення) та взагалі не звернувся за згодою на звільнення ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації «Інженерно технічних фахівців», членом якої він був.

Щодо посилання позивача на порушення роботодавцем вимог п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Згідно вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, але не виключно, особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостій-ним заробітком.

23 грудня 2017 року позивач та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим подружжю присвоєно єдине прізвище ОСОБА_8 . Наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 23 грудня 2017 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 90 т. 1).

Від цього шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_9 . Наведене підтверджує-ться свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 виданого 27 вересня 2018 року Солом`янським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві (а.с. 91 т. 1).

Про наявність дитини на утриманні ОСОБА_1 ДП Украерорух було достеменно обізна-ним, що вбачається та підтверджується копією особового листку з відділу кадрів (а.с. 64 65 т. 2).

Разом з тим, суд критично оцінює твердження позивача про те, що він, на момент звільнення, був єдиним годувальником та у його сім`ї були відсутні інші особи з самостійним заробітком і, у зв`язку з цим, Украерорух порушив вимоги п. 2 ч. 2 ст. 42 КЗпП України, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що дружина ОСОБА_1 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, вона не була і не є офіційно працевлаштованою як на момент народження сина так і у період догляду за ним, відсутні відомості з ДПІ про отримані нею доходи за період з 2017 року по 2022 рік включно.

Відтак, дане твердження позивача є лише припущенням, яке суд, в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, не має права покласти в основу судового рішення.

06 квітня 2021 року позивач, маючи намір залишитись працювати в Украерорух, написав три окремі заяви щодо надання згоди на переведення на вакантні посади, а саме : начальника відділу стратегічного розвитку, начальника відділу внутрішньої та економічної безпеки та заступника начальника відділу зв`язків з громадськістю та міжнародного співробітництва (а.с. 167-169 т. 1).

Разом з тим, їх з невідомих причин, у відділі кадрів приймати відмовились, доказів протилежного до суду не надано. В свою чергу неприйняття даних заяв відповідальними особами відповідача підтверджується листом ППО «ІТФ» від 12 квітня 2021 року за № ІТФ-401 направленого засобами електронного зв`язку (електронною поштою) в.о. директора Украерорух Ярмаку А.М. (а.с. 81 т. 1).

У зв`язку з вказаним вище, дані заяви позивачем було направлено відповідачу засобами зв`язку Укрпошта (а.с. 72-73 т. 1), які отримано Украерорух 08 квітня 2021 року за № 1-24/81/21 (а.с. 110 т. 2).

24 травня 2021 року, під підпис, ОСОБА_1 було ознайомлено з листом відповідача від 08 квітня 2021 року за № 1-24.2/2842/21 за змістом якого позивачу доведено про невідповідність вимогам до вакантних посад, на які ним подано заяви. Дана обставина встановлена управлін-ням персоналу Украерорух. Лист підписано адміністративним директором О. Ожиговою (а.с. 74-75 т. 1).

З огляду на вказане, суд звертає увагу на наступні обставини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

В ДП Украерорух на підставі наказу № 641 від 26 червня 2020 року було затверджено процедуру відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, яка введена в дію з 03 липня 2020 року (а.с. 111 т. 2).

Крім того, наказом Украерорух за № 64 від 28 січня 2021 року було створено тимчасову комісію з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів (а.с. 112 т. 2). До повноважень якої, зокрема, але не виключно, віднесено компетенцію щодо забезпечення проведення відповідної роботи по розгляду питань переведення на вакантні посади.

Зважаючи на вказане, суд приходить висновку, що саме до повноважень тимчасової комісії з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів віднесено вирішення питання щодо переведення на вакантні посади, а відтак управління персоналу Украерорух не є компетентним щодо вирішення цих питань.

В свою чергу, доказів розгляду поданих ОСОБА_1 заяв до підприємства щодо зайняття трьох вакантних посад саме тимчасовою комісією з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів з дотриманням процедури відбору персоналу при пере-веденні та прийнятті на роботу, суду сторонами, в порушення вимог ст. 76-81 ЦПК України, не надано.

Підсумовуючи наведене, суд приходить висновку, що подані позивачем заяви від 06 квітня 2021 року щодо переведення на вакантні посади розглянуто і по ним прийнято рішення, некомпетентним органом та це питання не вирішено по суті на засіданні тимчасової комісії з дотримання трудового законодавства при проведенні організаційних заходів. Відповідних протоколу засідання, повідомлення ОСОБА_1 про дату, час і місце його проведення, рішення комісії до суду сторонами не надано.

Враховуючи все вищенаведене, суд приходить висновку, що звільнення позивача відбулось з чисельними порушеннями КЗпП України та Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у зв`язку з чим вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування наказу № 353/о із змінами внесеними наказом від 07 травня 2021 року за № 514/о про звільнення з 15 квітня 2021 року та поновлення на роботі є обґрунтованими, підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню.

У пункті 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України та ч. 7 ст. 235 КЗпП України вказано, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Зважаючи на вказане суд приходить висновку щодо наявності підстав для звернення судового рішення, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, до негайного виконання.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачу-ваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Доказів того, що в період з дати звільнення і до дня ухвалення судового рішення позивач був працевлаштованим та отримував заробіток, суду не надано.

В той же час, дана справа надійшла до суду 29 червня 2021 року та розглянута по суті 16 січня 2023 року не з вини позивача. Доказів протилежного суду сторонами не надано та про це не заявлено представником відповідача.

Відповідно п. 18, абз. 3 п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року вказано, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушу-ного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які про-працювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердже-ного постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100.

Згідно п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердже-ного постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки ДП Украерорух від 29 липня 2021 року за № 4.3-22-356 вбачається, що на момент звільнення позивача його середньоденний заробіток становив 1947 грн. 54 коп. (а.с. 82 т. 2).

Виходячи з наведеного, середній заробіток підлягає стягненню за період з 15 квітня 2021 року по день ухвалення судового рішення, а саме до 16 січня 2023 року включно.

За період з дня звільнення та до дня ухвалення судового рішення минуло 445 робочих днів (за мінусом святкових, неробочих і вихідних днів), а тому, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15 квітня 2021 року по 16 січня 2023 року включно в розмірі (1947 грн. 54 коп. (середньоденний заробіток) х 445 робочих дні) 866 655 грн. 30 коп. з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Щодо вимоги про негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ДП Украерорух на користь позивача середнього заробітку за один місяць, слід зазначити наступне.

Відповідно вимог ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п.1); поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника (п.4).

Предметом даного спору є звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке є наслідком поновлення на роботі (ч.2 ст.235 КЗпП України).

За змістом ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

В свою чергу у ст. 235 КЗпП України зазначено, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітної платою в розумінні вищевказаного закону, оскільки є видом відповідальності роботодавця та додатковою гарантією працівника у зв`язку з порушенням його трудових прав, яка виплачується як у разі поновлення на роботі (ч.2 ст.235 КЗпП України) так і у разі затримки видачі трудової книжки (ч. 4 ст.235КЗпП України), обчислена не власником або уповноваженим ним органом за виконану працівником роботу (ч.1 ст.94 КЗпП України), а органом який розглядає трудовий спір (ч.2 ст.235 КЗпП України), у даному випадку судом.

Суд звертає увагу також на те, що позивачем не заявлено вимогу про стягнення з Украерорух невиплаченої при звільненні заробітної плати, як і не надано доказів наведеній обставині.

Відтак, вимога позивача про допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за один місяць, є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Частиною 1 ст. 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Судом встановлено, що позивач у прохальній частині позову просить суд стягнути з відповідача на свою користь витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 54 000 грн. 00 коп.

Приписами ч. 1 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат :1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 3 ст. 137 ЦПК України визначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Положеннями ч. 4 ст. 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому за змістом ч. 6 цієї статті обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

В розрізі з наведеним суд зазначає, що стороною відповідача не заявлено під час судового розгляду та не подано до суду відповідного клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених затрат на правову допомогу позивачем подано до суду наступні докази: ордер серії КВ № 832052 від 22 червня 2021 року про надання правової допомоги адвокатом Роздобою А.В. позивачу; договір про надання правової допомоги № 18/06 від 18 червня 2021 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Роздобою А.В. з Адвокатського обєднання «ЮРІКС ЛІГАЛ» у п. 4 якого визначено розмір і порядок оплати гонорару; додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги 18/06 від 18 червня 2021 рок у, якою зазначено перелік і вартість послуг, що надаються адвокатом клієнту; рахунок фактуру №1 від 18 червня 2021 року на суму 27 000 грн. 00 коп.; квитанцію за № 0.0..1 від 23 червня 2021 року про оплату правової допомоги в розмірі 27 000 грн. 00 коп.; меморіальний ордер № 2PL106020 від 23 червня 2021 року на суму 27 000 грн. 00 коп. (а.с. 9-22 т. 1).

За змістом п. 4 договору про надання правової допомоги за № 18/06 від 18 червня 2021 року укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Роздобою А.В. розмір гонорару за правову допомогу, що надається адвокатським обєднанням, складає 54 000 грн. 00 коп. Клієнт сплачує 50% гонорару при укладенні цього договору та 50% гонорару до закінчення розгляду справи судом І інстанції. Оплата за даним договором здійснюється не пізніше трьох днів з моменту отримання ОСОБА_1 рахунку фактури.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, в разі задоволення позову, - на відповідача.

Суд звертає увагу на ту обставину, що позивач фактично поніс витрати на оплату правової допомоги лише в розмірі 27 000 грн. 00 коп. Доказів протилежного до суду сторонами не надано.

Зважаючи на вказане, суд приходить переконання, що позивач фактично поніс витрати на оплату правової допомоги лише в розмірі 27 000 грн. 00 коп., що підтверджено належними і допустимими доказами, а тому позов в цій частині підлягає частковому задоволенню і з ДП Украерорух слід стягнути на користь ОСОБА_1 ці витрати в розмірі 27 000 грн. 00 коп.

При зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 поніс затрати по оплаті судового збору в розмірі 1816грн. 00 коп. Наведене підтверджується квитанціями про сплату № 73618 від 24 червня 2021 року на суму 908 грн. 00 коп. та квитанцією про сплату № 74047 від 15 липня 2021 року на суму 908 грн. 00 коп. (а.с. 8, 111 т. 1).

Оскільки позовні вимоги задоволено, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1816грн. 00 коп..

На підставі викладеного та керуючись п 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» за № 2 від 12 червня 2009 року, ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року за № 475/97-ВР, ст. 22, 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», п. 32 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» за № 9 від 06 листопада 1992 року, п. 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, ст.1 Закону України «Про оплату праці», ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст. 62, 64 Господарського кодексу України, ст. 5-1, 10, 11, 18, 32, 40, 42, 43, 235, 247, 248, 251, 252 КЗпП України, ст. 4, 5, 12, 13, 80, 82, 133, 134, 137, 141, 430 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : Первинна профспілкова організація «Інженерно технічних фахівців» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за № 353/о від 06 квітня 2021 року зі змінами, внесеними наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України за № 514/о від 07 травня 2021 року, щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади провідного інженера інспектора відділу контролю операційної діяльності центру контролю операційної діяльності та розслідування управління інспектування безпеки польотів та якості Украерорух з 15 квітня 2021 року за скороченням штату працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді провідного інженера інспектора відділу контролю операційної діяльності центру контролю операційної діяльності та розслідування управління інспектування безпеки польотів та якості Украерорух з 15 квітня 2021 року.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимуше-ного прогулу за період з 15 квітня 2021 року по 16 січня 2023 року включно в розмірі 866 655 (вісімсот шістдесят шість тисяч шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 30 (тридцять) копійок з утриманням обов`язкових податків та зборів в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (Украерорух) на користь ОСОБА_1 витрати з оплати правничої допомоги в розмірі 54 000 (п`ятдесят чотири тисячі) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 (нуль) копійок.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач : ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків фізичних осіб - НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 виданий 28 травня 2002 року Солом`янським РУ ГУ МВС України в м. Києві.

Відповідач : Державне підприємство обслуговування повітряного руху України (, зареєстроване місце знаходження: а/115, аеропорт, м. Бориспіль-1, Київська область).

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Київському апеляційному суду через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів,який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляцій-ного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 25 січня 2023 року.

Суддя Л.В. Яковлєва