Справа № 308/4575/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 серпня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., за участі секретаря судового засідання Федорнак О.В., у присутності: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , а також відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя за яким просить суд: визнати за нею право власності на 1/2 частину майна подружжя, а саме: комплект кришталю на 6 осіб - складається з: бокалів для вина - 6 шт. вартістю 7068 грн., бокали для коньяку - 6 шт. вартістю 8730 грн., бокали для шампанського - 6 шт. - вартістю 3924 грн. - (загальна вартість 19722 грн.); 1 комп`ютерний дитячий стіл вартістю 1025 грн.; 1 комод для зберігання одягу вартістю 5027 грн.; 2 кришталеві вази для фруктів вартістю 3800 грн.; 1 кована стійка для квітів 575 грн.; пилосос Philips вартістю 3799 грн.; 2 спортивні велосипеди чорного кольору вартістю 43128 грн.; 1 мультиварка фірми Redmond вартістю 1139 грн.; 1 морозильна камера вартістю 3800 грн.; 1 холодильник фірми LG вартістю 11400 грн.; 1 кована стійка для квітів 575 грн.; 1 комплект тюль розміром (2,5 метра х 3 метра) вартістю 1868 грн.; 1 комплект штор синього кольору розміром (2,5 метра х 3 метра) вартістю 1881 грн.; а всього на загальну суму 103 689 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 2010 року. ОСОБА_1 перебуваючи у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , після чергової сварки в 2019 році, покинула останнього, та з двома малолітніми дітьми: ОСОБА_3 , 2013 року народження, та ОСОБА_3 , 2018 року народження, поїхала проживати до своєї мами за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає по теперішній час.

Тікаючи похапцем через агресивну поведінку відповідача позивачка встигла прихопити тільки най необхідні речі. З того часу позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 не примирились та не проживали сім`єю як подружжя. Через що, впродовж трьох років вона та двоє їх малолітніх дітей позбавлені можливості та права користуватися своїм майном, а саме: одягом та речами побуту, оскільки відповідач категорично відмовляється повертати їх особисті речі, та добровільно здійснити розподіл майна подружжя.

Від 02 липня 2021 року шлюб між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 розірвано за рішенням Ужгородського міськрайонного суду, справа № 308/12617/20.

Ще до розірвання шлюбу позивачка неодноразово зверталась до відповідача про те, щоб той надав можливість їй зібрати свої особисті та особисті дитячі речі. На що відповідач категорично заперечував.

Позивачкою було подано позов до Ужгородського міськрайонного суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, справа № 308/5868/21. Відповідач позовну заяву у справі № 308/5868/21 не визнав, але під час розгляду справи зазначив, що перераховане позивачкою ОСОБА_1 у позовній заяві майно у переважній більшості є спільним майном подружжя, а відтак підлягає поділу, що й зумовило звернення до суду із цим позовом.

Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву від 17.05.2023 року у якому просив суд відмовити повністю у задоволенні позову з наступних підстав.

Позивачка заявила позов про визнання за нею права власності на 1/2 частину майна подружжя. Усе майно, перераховане нею у позовній заяві, є рухомим. Наявність і приналежність цього майна позивачці та відповідачу як колишньому подружжю нічим не підтверджується. Яких-небудь доказів придбання цього майна під час шлюбу, що надало б підстави вважати його спільною власністю, позивачка не надає.

Водночас відповідач просить суд прийняти до уваги, що він із сім`єю під час шлюбу проживав за адресою: АДРЕСА_2 , - квартирі, яка належить не йому, а його сестрі, тобто, не у власному житлі, що може підтверджуватися свідками. Частина речей, якими сім`я користувалася, знаходилася у кв. АДРЕСА_3 і першопочатково їм не належала, а саме: 1 комплект штор синього кольору розміром 2,5м х 3 м; 1 комплект тюлі розміром 2,5мх3м; 1 кована стійка для квітів; 1 холодильник фірми Samsung; кондиціонер стаціонарний Sharp.

Просив суд взяти до уваги, що окрема побутова техніка, а саме: кондиціонер стаціонарний LG та пральна машина Electrolux, були придбані відповідачем особисто за кошти, отримані у спадок після смерті матері у 2012 р., відповідно до заповіту від 25.09.2006 р. А відповідно до ч. 2 п. 24 Постанови № 11 від 21.11.2007 Пленуму ВС України не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Майном, набутим задовго до шлюбу (орієнтовно у 1997 р.), є один із двох спортивних велосипедів чорного кольору, про який згадує позивачка у позовній заяві. Включення цього майна, до переліку спільного, як і іншого вищенаведеного, є безпідставним.

Відповідач не згідний із звітом про оцінку майна від 16.02.2022 р., виконаною ФОП ОСОБА_4 . Оцінювач визначав ринкову вартість заявленого до оцінки майна, використовуючи витратний метод. При цьому по всім позиціям заявленого до оцінки майна суб`єкт оціночної діяльності встановлює фізичний знос у розмірі 5%. Відповідач перебував у шлюбі із позивачкою із 2010 р. Час придбання майна, на яке позивачка заявляє права, не встановлений, але він може визначатися періодом з 2010 по 2014 р. З цього часу і до моменту припинення спільного проживання у 2019 р. знос побутової техніки та предметів побутує набагато більшим, ніж 5% - всі вони активно експлуатувалися у повсякденному житті, частина їх (пилосос Philips) вийшла з ладу взагалі. А комплект кришталю на 6 осіб - розукомплектований і частина його складових фізично відсутня - розбилася, враховуючи крихкість предметів.

Відповідач також просить прийняти до уваги, що у 2010-2014 роках він оплачував навчання позивачки у ТОВ ВНЗ «Східно-європейський слов`янський університет» за освітньо-кваліфікаційними рівнем «Бакалавр», напрям підготовки «Облік і аудит», заочної форми навчання. Загальна сума сплачених відповідачем коштів у 2013-2014 р.р. становить 7000 (сім тисяч) грн. 00 коп., що підтверджується довідкою навчального закладу № 99 від 11.05.2023 р. (додається). Відповідач оплатив позивачці і два попередні роки навчання, у 2011-2012 роках, також по 3500,00 грн. щорічно. Доказом навчання позивачки у цей період у Східно-європейському слов`янському університеті є академічна довідка № 151/12 ОСОБА_5 . Однак, окремим письмовим документом навчальний заклад підтвердити цей факт не зміг, у зв`язку з перейменуванням, про що зазначається у довідці № 99 від 11.05.2023 р. Позивачка у вищезазначений період самостійних доходів не мала, оскільки знаходилася у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, після народження у 2013 р. старшого сина ОСОБА_6 . Відповідно до інформації ВНЗ «Східно-європейський слов`янський університет» вартість одного року навчання за подібною спеціалізацією - «Облік і оподаткування» у 2023 р. становить 23400,00 грн. Відтак, при конвертації вартості навчання по теперішнім розцінкам можна стверджувати, що відповідач оплатив позивачці навчання у сумі 93 600,00 грн.

За додатковими письмовими поясненнями від 03.087.2023 року відповідач також просив суд при поділі майна врахувати борги подружжя за комунальні послуги.

У судовому засіданні 03.08.2023 року позивач та її представник позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Відповідач позов визнав в частині визнання за позивачкою права власності на наступне майно: 1 комп`ютерний дитячий стіл вартістю 1025 грн.; 1 комод для зберігання одягу вартістю 5027 грн.; 2 кришталеві вази для фруктів вартістю 3800 грн.; 1 мультиварка фірми Redmond вартістю 1139 грн.; 1 морозильна камера вартістю 3800 грн.

Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши всі матеріали справи та додатково подані, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як вбачається з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.07.2021 року у справі № 308/12617/20 за наслідками розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, - було позовну заяву задоволено, шлюб укладений 21 серпня 2010 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис № 334 - розірвано.

При цьому судом було встановлено, що 21 серпня 2010 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області був зареєстрований шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис № 334, що підтверджується свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 .

Від вказаного шлюбу у сторін по справі народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Як вбачається зі свідоцтв про народження, копії яких додаються до позовної заяви, в графі мати та батько, відповідно, ми зазначені як батьки.

Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач заперечень щодо задоволення позову не подано, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виявився невдалим, сімейне життя не склалося, шлюбних стосунків вони не підтримують, проживають окремо, тобто даний шлюб існує тільки формально.

Враховуючи вищенаведені обставини справи, визнання позову в цій частині відповідачем, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить їх спільним інтересам, а тому шлюб між сторонами слід розірвати.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відтак суд вважає вищезазначені обставини встановленими та такими, що не підлягають доказуванню у межах цієї справи.

За рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 року у справі № 308/5868/21 за наслідками розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, - було у задоволенні цього позову відмовлено повністю.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що як вбачається зі змісту позовної заяви позивачкою не зазначено індивідуальних ознак вказаних речей, які б дозволили їх ідентифікувати та відповідно вирішити питання про їх витребування, доказів, які б могли підтвердити їх придбання. Крім того, позивачки просить витребувати у відповідача речі, які є предметами домашнього вжитку. Зважаючи на те, що позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем, то за загальним правилом згідно зі статтею 60 СК України застосовується презумпції спільності майна подружжя. Доказів того, що вказане майно відповідно до ч. ч. 1, 6, 7 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивачки, суду не надано.

При цьому позивач посилається на це рішення як на доказ визнання певного майна запереліком спільним сумісним майном, проаналізувавши зазначене рішення, суд виявив лише єдину фразу наступного змісту: «Відповідач у судовому засіданні 09.11.2021 проти позову заперечив, посилаючись на те, що частину речей, які просить повернути позивачка, він привозив, однак остання відмовилась їх отримати. Речі домашнього вжитку такі як рушники, постільна білизна тощо за час спільного проживання (понад 10 років) вже фізично зношені. Щодо золотих прикрас, особистого одягу позивачки, то стверджує, що остання їх забрала. Стосовно мультиварки, праски, холодильної камери зазначає, що вказане майно є спільним майном подружжя, а відтак підлягає поділу.».

Зазначені обставини не є встановленими судом, ці покази не були надані відповідачем в ході його допиту як свідка під присягою, відтак не можуть бути прийняті судом як доказ у цій справі.

Слід також зазначити, що рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.12.2021 року у справі № 308/5868/21 не має преюдиційного характеру у цій справі, тому що спір по суті вирішений не був; обставини придбання, правовий режим майна та його перелік судом не встановлений, тому з огляду на вимоги ч. 1, 6 ст. 81 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України всі ці обставини підлягають доказуванню у цій справі на загальних підставах.

Позивач не надав суду жодних документальних доказів придбання майна, яке є предметом спору у цій справі, а саме: комплекту кришталю на 6 осіб - складається з: бокалів для вина - 6 шт. вартістю 7068 грн., бокали для коньяку - 6 шт. вартістю 8730 грн., бокали для шампанського - 6 шт. - вартістю 3924 грн. - (загальна вартість 19722 грн.); 1 комп`ютерний дитячий стіл вартістю 1025 грн.; 1 комод для зберігання одягу вартістю 5027 грн.; 2 кришталеві вази для фруктів вартістю 3800 грн.; 1 кована стійка для квітів 575 грн.; пилосос Philips вартістю 3799 грн.; 2 спортивні велосипеди чорного кольору вартістю 43128 грн.; 1 мультиварка фірми Redmond вартістю 1139 грн.; 1 морозильна камера вартістю 3800 грн.; 1 холодильник фірми LG вартістю 11400 грн.; 1 кована стійка для квітів 575 грн.; 1 комплект тюль розміром (2,5 метра х 3 метра) вартістю 1868 грн.; 1 комплект штор синього кольору розміром (2,5 метра х 3 метра) вартістю 1881 грн.; а всього на загальну суму 103 689 грн.

В обґрунтування вартості майна зазначеного у позовній заяві, позивач надав суду Звіт про оцінку майна Висновок про вартість об`єкту оцінки від 16.02.2022 року СОД ФОП « ОСОБА_4 » щодо визначення ринкової вартості майна, проте позовна вимога про припинення права відповідача на частку у спільному майні, або про стягнення його вартості позивачем заявлена не була, тому цей висновок не має у цій справі жодного доказового значення, окрім як задля визначення розміру судового збору, який підлягає сплаті, тому не приймається судом до уваги як належний та допустимий доказ.

Відповідач подав суду у якості доказів копію заповіту від 25.09.2006 року про спадок, який залишився йому від матері ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та складається з нерухомого майна частини квартири та земельної ділянки, проте за відсутності доказів на підтвердження факту смерті заповідача, прийняття спадщини відповідачем, цей доказ неможливо співвіднести із фактами придбання ним майна та часом їх придбання, тому ці докази не впливають на вирішення цієї справи по суті.

Надані відповідачем рахунки на оплату комунальних послуг (без підтвердження їх оплати: фіскальних чеків, квитанцій, виписок банку тощо) та довідки на підтвердження вартості навчання позивача, тобто витрат проведених подружжям, суд також оцінює критично, оскільки за відсутності доказів на підтвердження розміру доходів сторін неможливо врахувати ї їх витрати та їх вплив на можливість придбання ними майна та його правовий статус.

Судом за клопотанням сторін були допитані у якості свідків наступні особи:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є пенсіонером за віком, є батьком позивачки, неприязних відносин з відповідачем не має, пояснив суду, що його дочка вийшла заміж у 2010 році, після того вони багато чого купляли дочці: стінку, холодильник, журнальний столик для комп`ютера, кондиціонер, він також регулярно давав дочці гроші у яких сумах точно не пам`ятає.

Свідок ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює у Природничо гуманітарному фаховому коледжі ДВНЗ УЖНУ на посаді завідувача кадрами, є матір`ю позивачки, неприязних стосунків із відповідачем не має, пояснила суду, що її дочка у 2011 -2012 році купила комод коли чекала дитину. У 2013 році вони дали подружжю ОСОБА_10 свої меблі стінку. Дочка взяла з дому свої речі: тюль, штори, кришталь, посуд та понесла до чоловіка додому. Коштів постійно не вистачало, тому вони із батьком постійно допомагали своїй дочці, дарували подарунки, купували речі, продукти. Таким чином були придбані: кондиціонер, камеру морозильну. Вона дала дочці підставку під квіти для користування. Дочка із 2011 року не працювала, перебувала у декретній відпустці, а відповідач більшу частину доходів віддавав на аліменти, тому фактично вони більшою частиною утримували подружжя. Потім сказала, що дочка працювала у перерві між декретними відпустками з 2013 року по 2018 рік в Ужгородському замку секретарем, а потім у відділі кадрів.

Свідок ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , яка проживає в АДРЕСА_4 , працює директором Ужгородського заводу «Електродвигун», є рідною сестрою позивачки, пояснила, що у неї є неприязні стосунки із відповідачем, у 2012 році вона подарувала сестрі на 8 Березня штори сині, у жовтні 2015 році вона передала сестрі на зберігання вироби із кришталю, які залишилися у неї після пожару автомобіля, які їй не повернуті. У 2016 році племінник йшов у перший клас і вона віддала комп`ютерний стіл. У 2016 році вона подарувала гроші сестрі і вони купили бувшу у використанні морозильну камеру. Ковану стійку для квітів подарувала вона своїй матері, а матір віддала сестрі. У 2015 році сестра купила комод для дитячих речей. Жодні документи на підтвердження цих витрат не збереглися.

Свідок ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , працює сторожем на будівництві, неприязних стосунків із сторонами не має, пояснив суду, що чорний велосипед з`явився у відповідача років за п`ять до появи цієї дружини, він був зібраний із запчастин, тому не може бути спільним сумісним майном подружжя. Про кошти, які давали батьки подружжю він ніколи не чув. Холодильник знаходиться у половині сестри, тому не може належати подружжю. Скільки разів був вдома у ОСОБА_10 не може порахувати. Кондиціонер бачив на стінці, яка виходить на задній двір.

Як вбачається зі змісту позовної заяви позивачкою не зазначено індивідуальних ознак вказаних речей, які б дозволили їх ідентифікувати та відповідно встановити час придбання, джерела походження коштів на їх придбання та мету такого придбання. Покази свідків є суперечливими, не конкретизованими щодо індивідуальних ознак майна, його вартості, мети придбання та чіткого часу придбання, тому не приймаються судом до уваги як належні та допустимі докази.

Доказів того, що вказане майно відповідно до ч. ч. 1, 6, 7 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю позивачки, суду не надано.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставини, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у справі, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшов висновку, що позивачем та відповідачем не підтверджено своїх доводів жодними належними та допустимими доказами.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Як вбачається з дослідженого судом рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.07.2021 року у справі № 308/12617/20 позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 21 серпня 2010 року та до дня розірвання шлюбу за цим рішенням суду.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Слід зазначити, що у цій справі, незважаючи на той факт, що позивачем проведено оцінку майна та зазначено вартість майна, яке, як вважає позивач, підлягає поділу, позивачем взагалі не ставилося питання щодо припинення права відповідача на частку у спільному майні, або про стягнення його вартості.

Верховний Суд у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-612цс15 та у постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15 зазначив, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У постановах від 16.12.2015 року у справі № 6-2641цс15 та від 25.11.2015 р. у справі № 6-2333цс15 Верховний Суд також зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

У цій справі сторони та свідки хоча і давали покази, що як позивач, так і відповідач працювали протягом перебування у шлюбі, проте жодних документальних доказів на підтвердження цих фактів, а також розміру отримуваних ними доходів суду не надали, клопотань про витребування цих доказів від сторін до суду також не надходило, тому суд позбавлений можливості достовірно встановити факти того, що джерелом набуття майна є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. За відсутності будь яких доказів також неможливо достовірно встановити і час набуття такого майна, і мету придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя, відтак суд, за відсутності належних та допустимих доказів, позбавлений можливості правильно застосувати норму статті 60 СК України та встановити належність майна до спільного сумісного майна подружжя, а відповідно встановити можливість його поділу між колишнім подружжям.

З урахуванням викладеного та факту визнання відповідачем позову в цій частині, у відповідності до ст.. 206 ЦПК України, суд вважає за можливе позовну заяву задовольнити частково. Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , право власності на частину спільного сумісного майна подружжя, а саме: 1 комп`ютерний дитячий стіл вартістю 1025 грн.; 1 комод для зберігання одягу вартістю 5027 грн.; 2 кришталеві вази для фруктів вартістю 3800 грн.; 1 мультиварку фірми Redmond вартістю 1139 грн.; 1 морозильну камеру вартістю 3800 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати із сплати судового збору в сумі 147,91 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту витрат із сплати судового збору слід покласти на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 76-82, 206, 263-268, 353, 354 ЦПК України, ст.ст. 60, 61 СК України, ст.ст. 368 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , право власності на частину спільного сумісного майна подружжя, а саме: 1 комп`ютерний дитячий стіл вартістю 1025 грн.; 1 комод для зберігання одягу вартістю 5027 грн.; 2 кришталеві вази для фруктів вартістю 3800 грн.; 1 мультиварку фірми Redmond вартістю 1139 грн.; 1 морозильну камеру вартістю 3800 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт № НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_4 , паспорт НОМЕР_5 , витрати із сплати судового збору в сумі 147,91 грн. (Сто сорок сім гривень 00 копійок).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України решту витрат із сплати судового збору покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Повний текст рішення складений 04.08.2023 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Н.В. Дергачова