ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/2725/19 Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/818/932/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи позовного провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Зінченко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2023 року за заявою стягувача ОСОБА_1 про звернення стягнення на грошові кошти, які належать боржнику, в порядку виконання рішення суду у справі № 640/2725/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, заінтересовані особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хома Оксана Вікторівна, приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Цимбал Сергій Володимирович, Державна казначейська служба України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 як стягувач у виконавчому провадженні № 62538210 по виконанню рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2019р. про стягнення на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, 3 % річних та інфляційних втрат з посиланням на норму ч. 1 ст. 440 ЦПК України у лютому 2023 року звернувся до суду із заявою про звернення стягнення на грошові кошти, що належать державі Україна, яка має заборгованість перед його боржником, ОСОБА_2 , що підтверджена чинним судовим рішенням по іншій цивільній справі № 953/12079/20.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 03 квітня 2023 року вищевказану заяву ОСОБА_1 задоволено.

Суд звернув стягнення на грошові кошти в сумі 254218,62 грн, які знаходяться у Державній казначейській службі України та належать до виплати боржнику ОСОБА_2 , для задоволення вимог ОСОБА_1 за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.12.2019 по справі № 640/2725/19.

Не погоджуючись з рішенням суду, Державна казначейська служба України звернулася з апеляційною скаргою, та посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить ухвалу скасувати та у задоволенні заяви відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Казначейство є центральним органом виконавчої влади, не має статусу банку чи фінансової установи та не здійснює зберігання коштів ОСОБА_2 , а тому таке звернення стягнення на державні кошти є незаконним.

Вказує, що судом не враховано регламентований законодавством механізм виконання судових рішень про відшкодування шкоди Державою та не взяв до уваги того факту, що станом на дату постановлення ухвали виконавчий документ у справі до Казначейства не надходив (безспірне списання коштів на користь ОСОБА_2 не здійснено).

Зауважує, що питання щодо стягнення на користь стягувача коштів, присуджених ОСОБА_2 може бути здійснено відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» лише після перерахування Казначейством таких коштів на рахунок стягувача відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2011 № 845 (далі Порядок № 845)

Зазначає, що Бюджетний кодекс та Державний бюджет України не передбачає можливості для виплати коштів, присуджених стягувачу за рішенням суду про відшкодування шкоди державою на користь іншої особи, а бюджетні кошти, що надходять на відповідний рахунок Казначейства за бюджетною програмою КПКВК 3504030 не є коштами стягувача, питання щодо стягнення на користь Стягувача коштів, присуджених ОСОБА_2 , може бути здійснено відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» лише після перерахування Казначейством таких коштів на рахунок зазначеного стягувача ОСОБА_2 .

Вказує, що зазначене призвело до помилкового здійснення зміни стягувача та способу виконання рішення у справі № 953/12079/20, в порушення ст.ст. 442, 435 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник стягувача - адвокат Фадєєв О. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та ухвалу залишити без змін.

Вказує, що чинний порядок не має жодних обмежень щодо кола суб`єктів подання стягувачів та у випадку надходження до Державної казначейської служби зазначених у п.6 Порядку № 845 документів остання зобов`язана вчинити певні дії.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників справи, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія не погоджується з процесуальним порядком, в якому розглядалася заява про звернення стягнення на грошові кошти, які належать боржнику від третіх осіб.

Суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили (частина перша статті 440 ЦПК України).

Суд відмовляє в задоволенні такої заяви, якщо вона подана після закінчення строку позовної давності для відповідної вимоги боржника до такої особи, або строку на пред`явлення до виконання виконавчого документа про стягнення коштів з такої особи на користь боржника за судовим рішенням, що набрало законної сили (частина друга статті 440 ЦПК України).

Відповідно до ст. 53 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі Закон України № 1404-VIII) виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб.

Зазначені особи зобов`язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

Після надходження відомостей про наявність майна боржника виконавець проводить опис такого майна, накладає на нього арешт, вилучає його і реалізує в установленому цим Законом порядку. Якщо особа, в якої перебуває майно боржника, перешкоджає виконавцю у вилученні такого майна, воно вилучається виконавцем у примусовому порядку.

Готівка та майно, що належать боржнику від інших осіб, вилучаються виконавцем у таких осіб у присутності понятих.

На належні боржникові у разі передачі від інших осіб кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках у банках та інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.

За ухилення від виконання розпоряджень виконавця особа, в якої перебуває майно боржника, несе відповідальність відповідно до закону.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням суду від 17.12.2019р. у справі № 640/2725/19 було стягнуто зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 268350 грн., 3% річних за час прострочення сплати боргу в сумі 20176 грн. 14 коп., інфляційні втрати в сумі 92590 грн. 27 коп., а також судовий збір в сумі 3811 грн. 16 коп. не виконано. Виконавчий лист перебуває на примусовому виконанні.

Відповідно до рішення Київського районного суду від 10 серпня 2021 року по іншій справі № 953/12079/20 за позовною заявою ОСОБА_2 до Держави України в особі: Харківської обласної прокуратури, Головного Управління Національної Поліції в Харківській області, Державної Казначейської служби України про стягнення моральної шкоди завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності стягнуто на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України суму в розмірі 250 000 (двісті п`ятдесят) тисяч гривень, а також - понесені нею судові витрати в розмірі 4218 (чотири тисячі двісті вісімнадцять) гривень 62 копійки за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Як правильно встановив суд першої інстанції вказані рішення набрали законної сили, а присуджені ОСОБА_2 на підставі рішення у справі № 953/12079/20 не виплачені з державного бюджету. Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказане рішення від 10 серпня 2021 року на день розгляду судом першої інстанції вищевказаної заяви ОСОБА_1 не було звернуто боржником ОСОБА_3 до примусового виконання.

Всупереч вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення суд першої інстанції не надав належної оцінки запереченням представника Державного казначейства В. Пузікова про те, що виконання вищевказаного рішення суду від 10.08.2021 року по іншій справі № 953/12079/20 про стягнення з Державного бюджету України на користь боржника ОСОБА_2 грошових коштів відбувається лише у разі отримання відповідного фінансування таких витрат від Міністерства фінансів України у межах відповідних бюджетних призначень, що передбачено пунктом 39 Порядку № 845. Згідно з пунктами 1, 6, 35, 36 Порядку № 845 він визначає механізм виконання ухвалених у вказаній справі № 953/12079/20 рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, на підставі оригіналу виконавчого документа згідно із заявою стягувача, який передбачає подачу стягувачем відповідних документів до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади.

Згідно з частиною першою статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Разом з тим, станом на дату подання цієї заяви відповідний виконавчий лист у справі № 953/12079/20 ОСОБА_2 до Казначейства не пред`являвся, у зв`язку з чим питання щодо здійснення безспірного списання коштів на користь ОСОБА_2 не розглядалося, що виключає можливість розгляду Казначейством питання щодо прийняття до розгляду та здійснення безспірного списання коштів державного бюджету на користь ОСОБА_2 .

Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету, у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього порядку в Казначействі відкриваються в установленому порядку відповідний рахунок (п.п. 3, 35, 38 Порядку № 845).

Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік» за відповідним КПКВК 3504030 передбачено 150 млн грн. Проте, станом на день розгляду вищевказаної заяви на виконанні за КПКВК 3504030 вже перебувають рішення на суму понад 230 млн. грн., які надійшли раніше від інших стягувачів. Для отримання з державного бюджету додаткових коштів на безспірне списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 Порядку № 845 необхідні додаткові кошти можливо отримати лише внаслідок змін до Державного бюджету України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету, що перебуває поза межами компетенції Казначейства та забезпечується Мінфіном України, як головний орган у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику і бюджетну політику, відповідає за складання проекту закону про Державний бюджет України та вносить зміни до нього.

Отже, Казначейство до отримання з бюджету відповідного фінансування не є розпорядником бюджетних грошових коштів, які мають бути сплачені за вищевказаним рішенням суду від 10.08.2021 року по справі № 953/12079/20 на користь ОСОБА_2 і при цьому у матеріалах справи відсутні відомості про те, що в межах виконання цього рішення суду вказана сума в межах процедури його виконання була профінансована з державного бюджету для безспірного списання. Отже, бюджетні кошти, що обліковуються на відповідних рахунках за бюджетною програмою КПВК 3504030 не є коштами стягувача до моменту їх перерахування такому стягувачові на його відповідний рахунок.

Тому у суду не було достатніх підстав вважати, що у державному бюджеті існують належні боржнику ОСОБА_2 грошові кошти, на які можливо в межах визначеного у ст. 440 ЦПК України безспірного порядку звернути стягнення за заявою стягувача ОСОБА_1 в межах виконання рішення суду у даній справі № 640/2725/19.

Наведені з цього приводу доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд апеляційної інстанції також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (провадження № 12-146гс19) вказано, що «порядок звернення стягнення на грошові кошти, що належать іншим особам, визначено статтею 336 ГПК України (аналогічна норма сформульована для цивільного судочинства у ст. 440 ЦПК України). Так, господарський суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, які належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява розглядається судом протягом десяти днів з дня її надходження. Суд розглядає заяву про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, в судовому засіданні з викликом такої особи та учасників справи, проте їх неявка не перешкоджає розгляду справи за умови належного їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Про задоволення заяви про звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, або про відмову у її задоволенні суд постановляє ухвалу. У разі задоволення заяви судове рішення може бути виконано шляхом звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі в межах заборгованості такої особи перед боржником. Звернення стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, є підставою для визнання виконавчого документа, за яким боржник виступає стягувачем, таким, що не підлягає виконанню в розмірі стягнутої суми. Тобто, особа, яка має заборгованість перед боржником, що не оспорюється нею або підтверджена судовим рішенням, яке набрало законної сили, набуває статусу боржника саме у виконавчому провадженні, розпочатому виконавцем на виконання судового рішення, в силу ухвали суду про задоволення заяви стягувача, а не в межах окремих майнових відносин між стягувачем та такою особою».

При цьому колегія суддів не вбачає передбачених ч. 4 ст. 263 ЦПК України підстав для врахуванням правових висновків ВП ВС, які були висловлені у згаданій постанові від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (провадження № 12-146гс19) з приводу змісту норми ст. 336 ГПК України, яка за своїм змістом є аналогічною нормі ст. 440 ЦПК України, оскільки обставини господарської справи, які були встановлені судами у справі № 910/7023/19, в межах якої були висловлені згадані правові висновки не є релевантними до обставин цієї справи, яка наразі розглядається судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, згідно статті 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Отже, визначений у вказаних нормах ст.ст. 440 та 443 ЦПК України правовий порядок звернення стягнення на майно боржника в межах виконавчого провадження має єдину мету та ґрунтується на аналогічних презумпціях про належність боржнику майна, яке перебуває у третіх осіб, тому колегія суддів розглядає його як єдиний правовий режим судового контролю.

Тому колегія суддів зважує на правові висновки, які були висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21, в якій зазначено, що розгляд подання державного чи приватного виконавця за правилами статті 443 ЦПК України не забезпечує учасникам судового провадження дієву, реальну можливість надання суду своїх доказів та аргументів, як того вимагає пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за наявності спору про право. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що стаття 443 ЦПК України підлягає застосуванню виключно за відсутності спору про право. Виконавець вправі звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржника в майні, яким він володіє спільно з іншими особами, незалежно від того, чи відсутній спір про право, чи він наявний; водночас в останньому випадку виконавець звертається з таким поданням (позовною заявою) в порядку позовного провадження. В такій процесуальній ситуації Велика Палата Верховного Суду відповідну ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 02 квітня 2019 року про часткове задоволення подання державного виконавця про визначення частки у спільному майні подружжя та постанову Львівського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року, якою було залишено без задоволення апеляційну скаргу та залишено без змін вказану ухвалу суду першої інстанції були скасовані в частині визначення 1/2 частки у майні боржника, подання державного виконавця в цій частині залишено без розгляду.

У частині першій статті 440 ЦПК України визначено, що суд, що розглядав справу як суд першої інстанції, може за заявою стягувача або державного чи приватного виконавця звернути стягнення на грошові кошти, що належать особі, яка має заборгованість перед боржником, яка не оспорюється зазначеною особою або підтверджена судовим рішенням, що набрало законної сили.

За змістом вказаних норм матеріального права передбачений безспірний порядок звернення стягнення на належні боржникові у разі передачі від інших осіб (зокрема на підставі відповідного рішення суду) що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, стягнення звертається виконавцем на підставі ухвали суду в порядку, встановленому цим Законом.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на бюджетне джерело походження та порядок виплати грошових коштів, які були присуджені боржнику за вказаним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2021 року у справі № 953/12079/20 для стягнення з державного органу, а тому відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у ч. 1 ст. 3 цього Закону передбачено інший порядок його виконання, який є відмінний від визначеного у вказаній нормі ст. 53 Закону України № 1404-VIII, а саме: виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державним казначейством України), в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

З урахуванням вищевказаного колегія суддів вважає, що за вказаною заявою у стягувача ОСОБА_1 у даному випадку виник майновий спір з ОСОБА_2 та Державним казначейством за бюджетні кошти, які мають бути перераховані на її користь в порядку виконання згаданого рішення суду в іншій справі № 953/12079/20, який не може бути належним чином вирішений у порядку ст. 440 ЦПК України.

До аналогічного висновку дійшла ВП ВС у згаданій постанові від 08 червня у справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21, де досліджувався правовий зміст аналогічної норм ст. 443 ЦПК України, в якій визначено порядок вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, який вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Оскільки вказаними нормами ст.ст. 440 та 443 ЦПК України вирішуються аналогічні процесуальні питання щодо звернення стягнення на майно, яке належить боржнику в межах виконавчого провадження, тому колегія суддів вважає, що відповідно до принципу правової визначеності, який є елементом верховенства права, ст. 10 ЦПК України, у даному випадку має застосовуватися один правовий режим, як визначився касаційний суд, тобто позовний порядок, який забезпечує виконання основного завдання цивільного судочинства, визначене у ст. 2 ЦПК України: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Отже, спір про право, який виник у даному випадку, - має розглядатися на підставі відповідного звернення заявника до суду з позовною заявою до належних відповідачів, а не в порядку виконання рішення суду у справі № 640/2725/19 відповідно до розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює заявнику, що він з урахуванням вищевказаних правових висновків має повноваження подати позов на загальних підставах

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 377, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовільнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2023 року - скасувати. Закрити провадження за заявою стягувача ОСОБА_1 про звернення стягнення на грошові кошти, які належать боржнику ОСОБА_2 , в порядку виконання рішення суду у справі № 640/2725/19. Роз`яснити заявнику, що така заява підлягає в судах загальної юрисдикції у порядку позовного провадження.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 24 липня 2023 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді - І.В.Бурлака.

О.В.Маміна.