справа № 570/2971/23
провадження № 2/570/884/2023
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

01 листопада 2023 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки майна, належної померлій на праві спільної сумісної власності,

в с т а н о в и в:

покликаючись на неможливість прийняття спадщини, представник позивача адвокат Юлія Щербяк у поданій до суду 14 червня 2023 року позовній заяві просить визначити частку спадкодавця у спільній сумісній власності.

Вказаний представник позивача у поданій до суду заяві від 06 вересня 2023 року позов підтримує повністю і по аналогічних мотивах.

Відповідач у поданій до суду заяві від 07 липня 2023 року позовні вимоги визнає.

Сторони відповідно до ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Сторони у поданих до суду заявах просять розглянути справу без їх участі.

Крім того, суд вважає, що позов про визнання права власності є речово - правовим, вимоги якого звернені не до відповідача, а до суду, який має підтвердити наявність у позивача права власності на відповідне майно. У даному випадку, коли факти оспорювання чи невизнання права власності на майно з боку інших осіб відсутні, але відсутність документа, що засвідчує право власності на майно, заважає власнику володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, відповідач у позові про визнання права власності може бути взагалі відсутній.

Зважаючи на те, що явка сторін не визнана обов`язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справу у їх відсутність та у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористався правовою допомогою.

Судом встановлені такі обставини.

14 грудня 2018 року рішенням Клеванської селищноїї ради Рівненського району Рівненської області № 263 передано у приватну та спільну сумісну власність ОСОБА_3 (матері позивача) та ОСОБА_2 (відповідачу) земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд громадянам площею 0,1008 га по АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з ДРРПІ № 156498325.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 ).

Позивач після смерті матері звернулася до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Кутецької В.В. для оформлення спадщини на частину вказаної земельної ділянки і 09.06.2023 ОСОБА_4 як її представник отримав письмове повідомлення про необхідність звернутися до суду із заявою про визначення частки земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 у зв?язку з тим, не визначення частки спадкодавця унеможливлює видачу свідоцтва про право на спадщину та проведення державної реєстрації.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно зі ст.355 ЦК Украiни майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спiльне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власностi виникає з пiдстав, не заборонених законом. Приписами ч.2 ст.370 ЦК України визначено, що у разі видiлу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Вiдповiдно до ст.372 ЦК України майно, що є у спiльнiй сумiснiй власності, може бути подiлене мiж співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільнiй сумiснiй власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рiвними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна мiж співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крiм багатоквартирного), будiвлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без змiни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до п.«г» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Вiдповiдно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розмiщенi на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розмiщенi, без змiни ii цільового призначення. Вiдповiдно до ч.2 ст.120 ЗК України у разі набуття частки у праві спільної власності на об`ект нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва право власності на земельну ділянку (крім земель державноi, комунальної власності), на якій розмiщено такий об`єкт, одночасно переходить вiд відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача у розмiрi належної відчужувачу (попередньому власнику) частки у праві спільної власності на такий об`єкт, крiм випадку, коли попередньому власнику належала частка у праві спільної власності на земельну дiлянку в іншому розмiрi. Ч.1 ст.131 ЗК України також передбачена можливість набуття права власності на земельну ділянку на підставі успадкування.

За результатами аналізу встановлених обставин справи та вищенаведених правових норм можна дійти таких висновків.

Ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 цього кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У зв`язку з відсутністю визначення частки спадкодавця у праві спільної власності на земельну ділянку та відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва позивач позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у позасудовому порядку. Таким чином, позивач звернувся до суду із метою захисту свого спадкового права.

Вiдповiдно до роз`яснень, викладених у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» для оформлення права на спадщину закон не вимагає рiшення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності.

Згідно з п.4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних д нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істот значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так після відкриття спадщини.

Відповідно до п.1.5. розділу 3 частини III Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схвалених Рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України 29.01.2009р. «Не видаються свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку на підставі державного акта, зокрема, який містить виправлення, або ж на земельну ділянку, яка належала спадкодавцеві на праві спільної сумісної власності, оскільки нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки спадкодавця у спільному майні. У цих випадках питання щодо оформлення спадкових прав вирішуються спадкоємцями в судовому порядку.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч.4 ст.355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Поняття спільної часткової власності визначено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

За змістом ст.357 ЦК Україниід терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Системний аналіз змісту наведених норм ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на землю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переход прав на земельну ділянку і набуття права власності на нерухомість. Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на повну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Згідно із п.17 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 165 від 07.02.2014 р. частка суб"єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при відкритті після нього спадщини.

Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, погодившись зі своєчасністю прийняття ним спадщини, дійшовши висновку про своєчасність його позовних вимог у зв`язку із наявністю відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому, не порушуючи норми ст.10, 11 ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.55, 124 Конституції України та передбачений ст.3, 4 ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу.

Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Позивачем "поза розумним сумнівом" доведено, що частка земельної ділянки площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:018:2656, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 становила 1/2 (одна друга).

Доказів про те, що між сторонами була домовленість про інші частки суду не надано.

За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушене право позивача, за захистом якого спрямоване його звернення до суду, об`єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача, відповідач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову та наявність підстав для його задоволення.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п.6 ст.3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у позовній заяві позивач не просить стягнути з відповідача судові витрати, суд, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що полягає у розгляді справи у межах заявлених вимог, не стягує з відповідача понесені позивачем документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки майна, належної померлій на праві спільної сумісної власності.

Визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,1008 га, кадастровий номер: :02:018:2656, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1 становила 1/2 (одна друга).

Рішення може бути оскаржене до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 .

Суддя Кушнір Н.В.