Провадження №2/204/312/23
РІШЕННЯ

іменем України

(заочне)

07 лютого 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя Книш А.В.,

секретар судового засідання Скрипнікова В.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до відповідачів з позовною заявою, в якій просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість в сумі 63223,73 грн та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 30 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу позику в 55000 грн, а відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 30 квітня 2021 року. На підтвердження отримання грошових коштів за Договором позики відповідачем було складено власноручно розписку. В порушення умов Договору позики відповідач у визначений строк позику не повернув. Станом на 01 грудня 2021 року заборгованість позичальника за Договором позики становить 55000 грн. У зв`язку з простроченням виконання відповідачем свого обов`язку за Договором позики, позивач має право стягнути з відповідача пеню за період з 01 травня 2021 року по 06 грудня 2021 року в сумі 5286,03 грн. Позивач вказує, що як йому відомо, відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , отже Договір позики був укладений відповідачем ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Позивач вважає, що в даному випадку має право стягнути з відповідачів борг в солідарному порядку. Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав позивача є примусове стягнення з відповідачів суми боргу з врахуванням інфляційних витрат, 3% річних, а також пені.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2022 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутність, а також відзив не подавали, у зв`язку із чим, суд, враховуючи згоду представника позивача, ухвалив відповідно до ст. 280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості.

30 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, відповідно до п.п. 1, 2 якого позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 55000 грн, які зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 30 квітня 2021 року (а.с.9-10).

Відповідно до п. 7 договору позики від 30 грудня 2020 року, у разі порушення строку повернення позики, передбаченого п.2 даного договору, позичальник сплачує позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми боргу за кожний день прострочення.

За ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позивачем до позову додано копію розписки, з якої вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 було отримано від позивача борг за укладеним договором позики, грошові кошти в сумі 55000 грн зі строком повернення 31 квітня 2021 року (а.с.11-12).

Фактичне отримання грошових коштів позичальником від позикодавця підтверджене допустимим доказом, визначеним ч. 2 ст. 1047 ЦК України розпискою боржника (а.с.11-12), за якою відповідач ОСОБА_3 підтвердив той факт, що відповідно до зазначеного договору позики фактично отримав від позивача 55000 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 25 липня 2022 року №6, відповідачі з 08 жовтня 2011 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.44-45).

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Строк виконання грошового зобов`язання за договором позики на час звернення позивача до суду минув.

За вимогами ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

На час розгляду справи в суді борговий документ (відповідна розписка), знаходиться у позивача.

Наведені обставини, в сукупності з відсутністю відповідних заперечень з боку відповідачів, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідачі суму позики до цього часу не повернули.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач, як позичальник за договором позики, в порушення вимог ч. 1 ст. 1049 ЦК України прострочив виконання грошового зобов`язання в частині повернення позикодавцеві позики у строк та в порядку, що встановлені договором.

Останній, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, та у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Таким чином, враховуючи, що відповідач до тепер не повернув позивачу позичені в нього гроші в розмірі 55000 грн, суд вважає за необхідне задовольнити пред`явлені позивачем позовні вимоги та стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за позикою у розмірі 55000 грн, інфляційні втрати за позикою у розмірі 1947,70 грн, 3% річних за позикою у сумі 990 грн та пеню у сумі 5286,03 грн.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі по 454 грн з кожного (908/2) (а.с.1).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач просив також стягнути з відповідачів судові витрати по справі та у позовній заяві зазначав, що попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс та очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 5000 грн.

Проте на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, крім ордеру, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та договору-доручення про надання правової допомоги від 26 листопада 2021 року (а.с.49,59-62), в якому не зазначено вартість гонорару адвоката, суду жодних доказів не надано, будь-яких письмових заяв щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу від позивача до суду не надходило, а також не надходило в порядку частини восьмої статті 141 ЦПК України заяви про надання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Крім того, відповідно до п.4.2. договору-доручення про надання правової допомоги від 26 листопада 2021 року, вартість гонорару адвоката та порядок розрахунків погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється у вигляді додатку, який є невід`ємною частиною цього договору. Однак, вказаного додатку на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу суду не надано.

Враховуючи викладене, у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 264, 280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30 грудня 2020 року, що складається із заборгованості за позикою у розмірі 55000 грн, інфляційних втрат у сумі 1947,70 грн, 3% річних у розмірі 990 грн, пені у розмірі 5286,03 грн, а всього 63223 (шістдесят три тисячі двісті двадцять три) гривні 73 (сімдесят три) копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору у розмірі по 454 (чотириста п`ятдесят чотири) гривні 00 копійок з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Головуючий: