Справа № 690/484/21
Провадження № 2/690/26/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 року м. Ватутіне

Ватутінський міський суд Черкаської області

в складі: головуючого - судді Здоровила В.А.

за участю секретаря Мельник С.В.

представників ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради, Орган опіки та піклування Ватутінської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради про визнання втратившим право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

позивач за первісним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 просять суд визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що він ОСОБА_3 відповідно до договору від 25.02.2008 проживає у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Ватутінському ВУЖКГ, безстроково. У квартирі також зареєстровані його бувша дружина ОСОБА_4 , їх спільний син ОСОБА_5 та син його бувшої дружини ОСОБА_6 , які з 2002 року у квартирі не проживають, особистих їх речей у квартирі немає, в ремонті та обслуговуванні житлового приміщення участі не приймають, добровільно з реєстраційного обліку у житловому приміщенні не знімаються, взагалі з ним не спілкуються. Відповідачка після розірвання шлюбу проживала з іншим чоловіком, від якого має сина, а тому добровільно виселилася з квартири з дітьми і з того часу він утримував квартиру сам. Реєстрація відповідачів у квартирі створює перешкоди в оформленні субсидії, саме тому він і змушений звернутись до суду із вказаним позовом.

Відповідачі за первісним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та представник ОСОБА_2 просять відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 , посилаючись на те, що вони ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зареєстровані у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_3 виселив їх з квартири проти їх волі та перешкоджає щоб вони проживали за місцем своєї реєстрації. В результаті чого ОСОБА_4 зі своїми дітьми змушена винаймати житло та оплачувати його, вона не працює, а тому їй важко оплачувати орендоване житло. Вона неодноразово намагалася знайти компроміс у вирішенні цього питання, так як позивач сам більше десяти років не проживає за вказаною адресою, однак він і надалі перешкоджає у заселенні її з дітьми до квартири. Крім того вважають, що сплили строки позовної давності в межах яких позивач ОСОБА_3 мав можливість звернутися до суду з даним позовом.

Позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та представник ОСОБА_2 просять визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 втратившими право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що вказана квартира виділялася ОСОБА_3 та членам його сім`ї дружині ОСОБА_4 та їх синові ОСОБА_5 профспілковим комітетом Ватутінського ВОК в гуртожитку комбінату, оскільки на момент отримання квартири вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 вигнав ОСОБА_4 з квартири і не давав їй доступу до неї та вона вимушена була винаймати житло. У квартирі також незаконно зареєстрована дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , оскільки згоди інші члени сім`ї на її реєстрацію не надавали. Відповідачі самі вказують на те, що у квартирі не проживають близько 10 років, а живуть в с.Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області. Також просять суд застосувати строки позовної давності.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 просять в позові відмовити, посилаючись на те, що з відповідачкою ОСОБА_4 шлюб було розірвано 28.07.2000. Вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства, не пов`язані спільним побутом, а тому не мають ніяких взаємних прав та обов`язків.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_7 просить позовні вимоги за первісним позовом задовольнити, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом відмовити, посилаючись на те, що вона проживала в гуртожитку по АДРЕСА_2 коли працювала на Ватутінському ВОК. Приблизно на початку 2000 року вона познайомилася з ОСОБА_3 та після його розлучення з дружиною ОСОБА_4 та її виїздом з квартири, вони стали проживати разом у квартирі АДРЕСА_3 в цьому ж гуртожитку. В 2003 році зі згоди квартиронаймача її було зареєстровано за цією ж адресою. Їй відомо, що бувша дружина ОСОБА_3 разом з їх дитиною проживала спочатку у своїх батьків, а потім зі своїм новим чоловіком ОСОБА_8 у його помешканні, де у них народився син ОСОБА_9 . Після смерті свого батька ОСОБА_4 продала його квартиру та придбала будинок в с.Стебне, Звенигородського району, Черкаської області, де вони всі разом і проживали. Після смерті чоловіка ОСОБА_4 разом зі своїм неповнолітнім сином переїхала проживати в АДРЕСА_4 , де проживає по даний час. ОСОБА_4 покинула місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 з власної волі і протягом 20 років проживала за іншими адресами, створивши сім`ю з іншим чоловіком. Відповідач ОСОБА_5 весь час проживав біля своєї матері, на даний час він є повнолітнім та проживає окремо, у спірній квартирі він не проживає та до часу пред`явлення позову до батька не мав жодних претензій. Щодо неповнолітнього ОСОБА_6 , то він у квартирі був зареєстрований незаконно. Вони з ОСОБА_3 проживають у квартирі періодично, так як тимчасово проживають та доглядають матір у с.Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області, однак сплачують комунальні послуги, боргів не мають, їхні речі знаходяться у квартирі.

Представник третьої особи Ватутінського ВУЖКГ в судове засідання не з`явився, Ватутінське ВУЖКГ подало до суду заяву, в якій просить розгляд даної справи проводити у відсутності представника.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ватутінської міської ради в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі за наявними матеріалами у справі та винести рішення у справі.

Суд заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідка ОСОБА_10 , повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом та позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та членам його сім`ї профспілковим комітетом Ватутінського ВОК було виділено дві кімнати в гуртожитку комбінату. А пізніше 25.02.2008 ОСОБА_3 уклав з Ватутінським ВУЖКГ типовий договір найму житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6). Згідно довідки Ватутінського ВУЖКГ (а.с.4) у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , його бувша дружина ОСОБА_4 , їх спільний син ОСОБА_5 та син його бувшої дружини ОСОБА_6 ..

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.

Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Згідно із частиною четвертою ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження доводів заявлених позовних вимог як за первісним та зустрічним позовом, зокрема, що відповідачі без поважних причин більше шести місяців не проживали у житловому приміщенні.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

За вимогами ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.

Як було встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_4 та їх спільного сина ОСОБА_5 , на той час неповнолітнього, відповідач ОСОБА_3 виселив проти їх волі та перешкоджав тому щоб вони проживали за місцем реєстрації, змінивши замки у вхідних дверях квартири, оскільки в них склалися складні відносини як у подружжя. На прохання ОСОБА_4 , а в подальшому і сина ОСОБА_5 щоб вони проживали за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки не мають іншого власного житла, а він ОСОБА_3 в даній квартирі не проживає, нічого крім агресії з боку позивача ОСОБА_3 вони не отримали. В результаті ОСОБА_4 з дітьми вимушена була винаймати житло. Вона неодноразово намагалася знайти компроміс у вирішенні цього питання, так як позивач сам більше 10 років не проживає за цією адресою. ОСОБА_4 має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працює, тому має скрутне матеріальне становище і для неї важко платити за орендоване житло. Про це знає позивач, але не дивлячись на це, продовжує перешкоджати у заселенні її та її дітей до квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_7 з ОСОБА_3 в квартирі не проживають, так як проживають у с.Стецівка, Звенигородського району, Черкаської області у будинковолодінні матері. У квартирі бувають періодично, в основному коли необхідно сплатити за комунальні послуги.

Даний факт в судовому засіданні підтвердив і свідок ОСОБА_10 , який вказав, що періодично зустрічається з ОСОБА_3 , коли той в поштовому відділенні оплачує комунальні послуги. Але ОСОБА_3 та ОСОБА_7 постійно в квартирі не проживають тривалий час.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Крім цього, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють повинно бути зазначене в рішенні суду. Тому відсутня законна підстава, тобто пряма норма матеріального права, яка надає право вимагати виселення особи, яка на законній підставі проживає в спірному житлі. Сама по собі наявність права власності в особи на дане житло не може бути легітимною підставою позбавлення іншої особи права на житло, яке також гарантується та захищається Конституцією України.

Згідно типового договору про найм житлового приміщення виданого Ватутінським ВУЖКГ ОСОБА_3 став квартиронаймачем вказаної квартири з 25.02.2008, що значно пізніше чим відбулася реєстрація відповідачів за первісним позовом, оскільки згідно відмітки в паспорті серія НОМЕР_1 виданого Ватутінським міським відділом УМВС України відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 2001 року.

В ході судового розгляду ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зазначають, що їм відомо факт реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_5 з 2001 року, крім того, як підставу своїх позовних вимог зазначають, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в квартирі не проживають 20 років, не оплачують комунальні послуги, їх реєстрація порушує їхні права уже близько 20 років.

В ході судового розгляду жодною із сторін не надано суду належних та допустимих доказів які б в своїй сукупності давали суду підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Крім того відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК).

За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Якщо взяти до уваги, наданий стороною позивача за первісним позовом акт депутата складений 06 вересня 2021 року (а.с.5) про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не проживають з 2002 року, то право позивача із зверненням до суду з позовом було уже на кінці 2002 року.

Якщо взяти до уваги момент укладання типового договору, то право звернення до суду ОСОБА_3 мав 25.08.2008, однак до вересня 2021 року не звертався, тим самим пропустив строк звернення з позовом до суду.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

А тому, суд вважає за необхідним в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Ватутінське ВУЖКГ Ватутінської міської ради, Орган опіки та піклування Ватутінської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа: Ватутінське ВУЖКГ Ватутінської міської ради про визнання втратившим право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, Конституції України, Закону України «Про охорону здоров`я», Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 9, 71, 72, 109 ЖК УРСР , ст. 29, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. 4, 7, 12, 13, 79, 81, 89, 133, 141, 244, 263, 273, 354, 355 ЦПК України, -

у х в а л и в:

в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради, Орган опіки та піклування Ватутінської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа: Ватутінське виробниче управління житлово-комунального господарства Ватутінської міської ради про визнання втратившим право користування житловим приміщенням - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий В.А. Здоровило

Повний текст рішення виготовлено 24 січня 2023 року.