Номер провадження: 22-ц/813/4534/23
Справа № 495/8418/21
Головуючий у першій інстанції Анісімова Н. Д.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Гуденка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2022 року

у цивільній справі за позовом Комунального підприємства Білгород-Дністровськводоканал до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди,

встановив:

У жовтні 2021 року КП «Білгород-Дністровськводоканал» звернулось до з вказаним вище позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь КП «Білгород-Дністровськводоканал» матеріальну шкоду у розмірі 283 085,62 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з наказом (розпорядженням) КП «Білгород-Дністровськводоканал» від 01 серпня 2016 року № 33 ОСОБА_2 прийнято на посаду головного бухгалтера КП «Білгород-Дністровськводоканал», а наказом начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» Галат І.В. від 10 червня 2019 року № 96 ОСОБА_2 було звільнено з посади головного бухгалтера на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП України).

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2020 року у справі №495/5614/19 встановлено факт незаконності наказу начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» Галат І.В. від 10 червня 2019 року № 96 про звільнення ОСОБА_2 з посади головного бухгалтера та поновлено ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера КП «Білгород-Дністровськводоканал» з 10 червня 2019 року, стягнуто з КП «Білгород-Дністровськводоканал» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за невикористану відпустку у сумі 242 591,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., також стягнуто з відповідача 3 393,32 грн. судового збору.

Вказане рішення суду відповідачем виконано 21 січня 2021 року та окрім того, донараховано та сплачено ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2020 року (дати винесення рішення суду) до 21 січня 2021 року (дати фактичного поновлення на посаді) в розмірі 17 100,50 грн.

У зв`язку з ухваленням рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2020 року та його виконанням КП «Білгород-Дністровськводоканал» підприємству спричинено матеріальну шкоду на загальну суму 283 085,62 грн., з яких: 242 591,80 грн. ( середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 червня 2019 року по 16 грудня 2020 року , в тому числі за невикористану відпустку), 20 000,00 грн. (моральна шкода), 17 100,50 грн. (середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2020 по 21 січня 2021), 3 393,32 грн. (судовий збір на користь держави).

Згідно розпорядження міського голови Білгород-Дністровської міської ради від 02 квітня 2019 року № 169-к відповідача ОСОБА_1 призначено на посаду начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» з 04 квітня 2019 року.

02 квітня 019 року відповічем ОСОБА_1 укладено «Контракт № 3 з керівником підприємства, що є у комунальній власності Білгород-Дністровської міської ради» терміном дії з 04 квітня 2019 року по 03 липня 2019 рік. Додатковою угодою № 1 термін дії Контракту продовжено до 03 липня 2024 року.

Розпорядженням міського голови Білгород-Дністровської міської ради від 11 грудня 2019 року № 529-к, звільнено відповідача ОСОБА_1 , начальника Комунального підприємства Білгород-Дністровськводоканал», з займаної посади та розірвано контракт № 3 від 02 квітня 2019 року достроково, відповідно до пп. «е» пункту 5.3 розділу 5 Контракту та пункту 8 статті 36 Кодексу законів про працю України.

Враховуючи те, що було звільнення ОСОБА_2 з роботи з порушенням закону наказом КП «Білгород-Дністровськводоканал» за рішенням та підписом відповідача ОСОБА_1 від 10 червня 2019 року № 96, відповідач, як службова особа, яка видала наказ про звільнення в межах покладених на нього повноважень, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2022 року позов КП «Білгород-Дністровськводоканал» задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Білгород-Дністровськводоканал» матеріальну шкоду у розмірі 283 085, 62 грн а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 4 246, 28 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13 жовтня 2022 року та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення, без повного та всебічного з`ясування обставин справи, так за твердженнями скаржника ані оскаржуваним, ані рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2020 року його вина у незаконному звільненні ОСОБА_2 не встановлена, окрім того звільнення ОСОБА_2 відбулось не за особистим бажанням відповідача, а за наслідком проведеного службового розслідування, яким було рекомендовано звільнити ОСОБА_2

20 січня 2023 року на електрону пошту апеляційного суду КП «Білгород-Дністровськводоканал» направлено відзив на апеляційну скаргу,у якому позивач, заперечуючи проти її задоволення та наполягаючи на законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, зазначив, що відповідач перебуваючи на посаді начальника КП Білгород-Дністровськводоканал» діяв на засадах єдиноначальності, а до його компетенції серед іншого, належало прийняття на роботу, звільнення, заохочення працівників підприємства і накладення стягнення ,при цьому остаточне рішення про звільнення ОСОБА_2 було прийняте саме ОСОБА_1 за наявності в нього дискреційних повноважень з цього питання.

У судове засідання від сторони, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не звертались, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з ОСОБА_1 в порядку регресу матеріальної шкоди на користь КП «Білгород-Дністровськводоканал», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_2 було звільнено з посади головного бухгалтера з порушенням закону за рішенням та підписом відповідача ОСОБА_1 від 10 червня 2019 року № 96, саме він як службова особа, яка видала наказ про звільнення в межах покладених на нього повноважень, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно пункту 8 частини першої статті 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

Відповідно до статті 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Пунктом 33 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 29.12.1992 № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підстави пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

ОСОБА_2 перебувала на посаді головного бухгалтера КП «Білгород-Дністровськводоканал» з 01 серпня 2016 року по 10 червня 2019 року, була звільнена з посади наказом (розпорядженням) начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал`Галат І.В., який перебував на посаді начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» з 04 квітня 2019 року по 11 грудня 2019 року.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2020 року встановлено факт незаконності наказу начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал» Галат І.В. від 10 червня 2019 року № 96 про звільнення ОСОБА_2 з посади головного бухгалтера та поновлено ОСОБА_2 на посаді головного бухгалтера КП «Білгород-Дністровськводоканал» з 10 червня 2019 року, стягнуто з КП «Білгород-Дністровськводоканал» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та за невикористану відпустку у сумі 242 591,80 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., стягнуто з відповідача 3 393,32 грн. судового збору.

Зазначене рішення суду виконано КП «Білгород-Дністровськводоканал» 21 січня 2021 року, окрім того ОСОБА_2 донараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 грудня 2020 року (дати винесення рішення суду) до 21 січня 2021 року (дати фактичного поновлення на посаді) в розмірі 17 100,50 грн.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні посилання скаржника щодо невстановлення його вини у звільненні ОСОБА_2 з огляду на таке.

02 квітня 2019 року відповідачем ОСОБА_1 укладено «Контракт № 3 з керівником підприємства, що є у комунальній власності Білгород-Дністровської міської ради».

Так, відповідно до п.п. 3, 4 розділу І Контракту, керівник, який уклав цей контракт, є повноважним представником управління під час реалізації повноважень, функцій, обов`язків підприємства, передбачених актами законодавства, статутом підприємства, іншими нормативними документами. Керівник діє на засадах єдиноначальності.

Керівник здійснює поточне (оперативне) керівництво підприємством, організує його виробничо-господарську, соціально-побутову та іншу діяльність, забезпечує виконання завдання підприємства, передбачених законодавством, статутом підприємства та цим контрактом (п. 2.1 розділу ІІ Контракту).

Керівник укладає трудові договори з працівниками підприємства, відповідно до чинного законодавства. Керівник зобов`язаний вжити заходів для створення в кожному структурному підрозділі і на кожному робочому місці умов праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці (п. 2.12 розділу ІІ Контракту).

Під час укладання трудових договорів з працівниками підприємства, визначенні та забезпеченні умов їх праці та відпочинку, керівник керується трудовим законодавством з урахуванням галузевих особливостей, передбачених статутом підприємства, генеральною та галузевими угодами, колективним договором і фінансовими можливостями підприємства (п. 2.13 розділу ІІ Контракту).

Відповідно до п. 4.5 Статуту КП «Білгород-Дністровськводоканал» (далі Статут), керівник підприємства (начальник) призначається на посаду з подальшим укладанням контракту та звільняється з посади за контрактом розпорядженням міського голови. До компетенції керівника начальника підприємства, серед іншого, належить прийняття на роботу, звільнення, заохочення працівників підприємства і накладення стягнення (п. 4.13 Статуту).

Тож, враховуючи наведене, оскільки ОСОБА_2 було звільнено з роботи з порушенням норм закону наказом (розпорядженням) начальника КП «Білгород-Дністровськводоканал`Галат І.В. від 10 червня 2019 року № 96, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач як службова особа, яка видала наказ про звільнення, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи скаржника про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулось не за його особистою ініціативою, а за наслідками проведеного службового розслідування, яким було рекомендовано звільнити ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Окрім того апеляційний суд зауважує, що згідно акту про результати службового розслідування від 05 червня 2019 року начальнику КП«Білгород-Дністровськводоканал» Галату І.В. було рекомендовано застосувати до головного бухгалтера ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення, шляхом видачі наказу про звільнення, проте як слушно зазначено у відзиві на апеляційну скаргу остаточне рішення про звільнення було прийняте саме ОСОБА_1 , який повинен був перевірити законність підстав для звільнення за наявності в нього дискреційних повноважень з цього питання, а тому саме він повинен нести зазначену матеріальну відповідальність.

При цьому попри покладення на ОСОБА_1 , як на керівника, обов`язку забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці останній допустив порушення вимог п. 1 ч.1 ст. 41, ст.ст. 148, 149 КЗпП України, що встановлено рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 16 грудня 2020 року №495/5614/19.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про задоволення позовних вимог КП«Білгород-Дністровськводоканал» з підстав, наведених у змісті оскаржуваного рішення.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від13 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова