Номер провадження: 22-ц/813/507/23
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання припиненими зобов`язань, зобов`язання припинення вимог, заборону звертати стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

12 вересня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій останній просив: визнати припиненими зобов`язання ОСОБА_1 перед Товариством з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» припинити вимоги до ОСОБА_1 щодо здійснення платежів за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року; заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп» звертати стягнення на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру загальною площею 66,7 кв.м., житловою площею 39,3 кв.м (реєстраційний номер майна 18596139 згідно з даними з Реєстру прав власності на нерухоме майно, номер запису 469 в книзі: 644пр-92), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 чу (т. 1, а.с. 2-64).

16 червня 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Укрфінанс Груп», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», про визнання припиненими зобов`язань, зобов`язання припинення вимог, заборону звертати стягнення на предмет іпотеки відмовлено у повному обсязі (т. 1, а.с. 167-172).

24 липня 2020 року канцелярією Приморського районного суду м. Одеси зареєстровано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення від 16 червня 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, вважає, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають обставинам справи внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. Апелянт пояснює, що на правовідносини сторін поширюються норми актів цивільного законодавства, викладені законодавцем в Законі України № 898-IV від 05.06.2003 року «Про іпотеку» та Законі України №1304-VII від 03.06.2014 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, на думку апелянта, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Крім того, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не зазначив в чому саме полягає неправильність обраного способу захисту прав та інтересів позивача, а відтак висновок суду першої інстанції про неправильно обраний позивачем спосіб судового захисту - являється необґрунтованим, ухваленим з неправильним застосування норм матеріального права, які містяться в положенні статей 15 і 16 ЦК України. Також апелянт не згоден з тим, що факт закриття відділення №310 АКІБ «УкрСиббанк» за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська 4а є загальновідомим. Саме в цьому відділенні знаходилася інформація про позичковий рахунок ОСОБА_1 , на який він мав вносити платежі за кредитом. Правовідносини між АТ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 припинилися з 08 грудня 2011 року у зв`язку з укладенням між АТ «УкрСиббанк» і АТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимог, а правовідносини між АТ «Дельта-Банк» і ОСОБА_1 припинилися з 13 червня 2019 року. На думку апелянта, висновок суду першої інстанції про можливість виконати ОСОБА_1 зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року у будь-якому відділенні АТ «УкрСиббанк» не ґрунтуються на умовах цього договору і фактичних обставинах справи. Крім зазначеного, апелянт не погоджується з висновком суду про не реалізацію позивачем свого права внести належні з нього кредиторові гроші у депозит нотаріуса - ґрунтується на поверхневому розумінні положень статті 537 ЦПК України без врахування положень Закону № 3425-XII та порядку вчинення нотаріальних дій. Апелянт пояснює, що предметом його позову за першою позовною вимогою взагалі не являється припинення зобов`язань за договором іпотеки. Предметом позову являється припинення зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року. Позивач взагалі не вказував такої підстави для припинення зобов`язання як сплив строку позовної давності. Суд першої інстанції неправильно зрозумів предмет та підстави позову ОСОБА_1 та пояснює, що свідомо не заявляв позову про припинення іпотечного договору і не розуміє, чому суд першої інстанції розглядав позов з позиції захисту дійсності іпотечного договору, на який позивач не позивається. Крім того, позовна вимога про зобов`язання відповідача припинити вимоги до ОСОБА_1 щодо здійснення платежів за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року з причин законодавчої заборони, накладеної згідно п.7 ст. 11 Закону №1023-XII, являється такою, що обґрунтована нормою матеріального права. Суд не приділив увагу вимозі про заборону відповідачу звертати стягнення на предмет іпотеки. Закон №1304-VII включає норму матеріального права, яка забороняє відповідачу ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» здійснювати стягнення як в судовому, так і в позасудовому порядку на предмет іпотеки - трьохкімнатну квартиру, загальною площею 66,7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (т. 1, а.с. 177-188).

29 вересня 2020 року канцелярією Одеського апеляційного суду було зареєстровано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначив, що вважає обраний позивачем спосіб захисту таким, який не відповідає способам захисту прав, визначених приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України. Ну думку відповідача, судом першої інстанції було вірно відхилені посилання позивача на неможливість виконання зобов`язань за кредитним договором з підстав припинення діяльності відділення №310 АКІБ «УкрСиббанк», як обставину, за яку не відповідають сторони, тому що кредитний та іпотечний договори укладалися з банком, як юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, отже закриття відділення №310 не припиняє його обов`язку за договорами та не позбавляє позичальника права здійснювати погашення кредиту в інших відділеннях банку або через банківські установи України. Також, відповідач наголошує на тому, що за загальними правилами зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. З огляду на викладене у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін (т. 1, а.с. 203-212).

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 12, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони в судове засідання, призначене на 09 лютого 2023 року не з`явилися. Про час та порядок розгляду справи повідомлені належним. Клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції сторони до суду не подавали. 09 лютого 2023 року представник апелянта подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності апелянта.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача про відсутність у іпотекодержателя права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності для звернення з вимогою за основним зобов`язанням, а також щодо застосування до спірних правовідносин приписів пункту 7 абзацу другого частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача на неможливість виконання зобов`язань за кредитним договором з підстав припинення діяльності відділення №310 АКІБ «УкрСиббанк», як обставину за яку не відповідають сторони, тому що кредитний та іпотечний договори укладались з банком, як юридичною особою, зареєстрованою за законодавством України, отже закриття відділення №310 не припиняє його обов`язку за договорами та не позбавляє позичальника права здійснювати погашення кредиту в інших відділеннях банку або через інші банківські установи України. Доказів, що позивач скористався своїм правом у відповідності до ст. 537 ЦК України та ним внесені належні кредиторові грошові кошти на депозит нотаріуса, або що відповідачі за даною справою (банки та фінансова установа) ухилялися від прийняття належного виконання за кредитним договором - позивачем не надано. Відтак, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено факт порушення його прав, обраний позивачем спосіб захисту не відповідає способам захисту цивільних прав, визначених статтею 16 Цивільного кодексу України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (т. 1, а.с. 170-171).

Апеляційний суд, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду.

14 травня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0. Відповідно до даного договору банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 128000 швейцарських франків під 8,99% річних на строк до 14 травня 2028 року. Кредит був наданий на придбання квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 10-22).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитом було укладено іпотечний договір від 14 травня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М. за реєстровим №2225, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» придбане за кредитні кошти нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_2 (т. 1, а.с. 31-34).

Позивачем не оспорюється факт отримання кредитних коштів за договором про надання споживчого кредиту, також не оспорюється позивачем факт неповернення отриманого у банку кредиту та несплати процентів за користування кредитними коштами.

22 листопада 2018 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/13102/14-ц у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором вирішено відмовити. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 14 травня 2007 року, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог та перебігу строку позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами до ухвалення рішення і відсутності підстав для поновлення такого строку та судового захисту позивача.

09 липня 2019 року постановою Одеського апеляційного суду, копія якої наявна в матеріалах цивільної справи, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2018 року змінено в частині мотивування, в іншій частині - залишено без змін. Колегія суддів у даній постанові зазначила, що після зміни строку виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту кредитор звернувся до суду із вимогою до поручителя лише у липні 2018 року, тобто більше, ніж через 9 років, а тому порука ОСОБА_2 , встановлена договором поруки №114037 від 14 травня 2017 року в розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України, припинилася з 07 листопада 2009 року. При таких обставинах, колегія суддів вирішила, що немає підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року, а тому змінив у цій частині рішення суду першої інстанції (т. 1, а.с. 35-40).

13 червня 2019 року між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» відступило ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» право вимоги до боржників АТ «Дельта Банк», в тому числі, право вимоги до ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року, право вимоги до ОСОБА_1 за іпотечним договором б/н від 14 травня 2007 року та право вимоги до ОСОБА_2 за договором поруки №114037 від 14 травня 2007 року (т. 1, а.с. 41-46).

Щодо визнання припиненими зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

За ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Таким чином, внаслідок відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» за договором купівлі-продажу прав вимоги від 08 грудня 2011 року, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропущення строку позовної давності, кредитор втрачає право вимагати з боржника примусового виконання зобов`язання. Разом з тим, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється (постанови Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі №335/9695/19, від 06 березня 2019 року у справі №757/32377/15-ц). А сам по собі сплив строку позовної давності не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу (постанова Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року у справі №626/1799/17).

Тому, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів про те, що позивач виконав належним чином свої зобов`язання перед кредитором, вимога позивача щодо визнання припиненими зобов`язань ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року задоволенню не підлягає.

Доводи апелянта-позивача про те, що суд першої інстанції неправильно зрозумів предмет та підстави позову ОСОБА_1 за першою позовною вимогою, оскільки позивач взагалі не вказував такої підстави для припинення зобов`язання як сплив строку позовної давності, не заслуговують на увагу. Так, апеляційний суд звертає увагу на те, що у позові ОСОБА_1 зазначав: «…фактично відбулося припинення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором в силу законодавчої заборони кредитору заявляти вимоги про їх виконання поза межами строку позовної давності (після 06 травня 2012 року), а це тягне за собою неможливість їх виконання у зв`язку із обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає (зміна первісним кредитором терміну виконання зобов`язань за кредитним договором)» (т. 1, а.с. 5). А отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Щодо вимоги зобов`язати ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» припинити вимоги до ОСОБА_1 щодо здійснення платежів за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2007 року.

За ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17).

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги (постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц).

Таким чином вимоги щодо припинення здійснення платежів за договором про надання споживчого кредиту є неефективним способом захисту, оскільки не відновлюють порушене право і жодним чином не нівелюють негативні наслідки порушення права позивача, тому вказана вимога не підлягає задоволенню.

Щодо вимог про заборону звертати стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

За ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Тобто, право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем може бути набуте на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 4.2 Іпотечного договору від 14 травня 2007 року сторонами було погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя або договору про застереження вимог Іпотекодержателя. Звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог Іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 іпотечного договору та відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.6 Іпотечного договору) (т. 1, а.с. 33). А отже, сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки обидва передбачені статтею 36 Закону України «Про іпотеку» способи задоволення вимог іпотекодержателя. При цьому, матеріали справи не містять належних, допустимих доказів того, що вказані пункти іпотечного договору є не чинними або ж визнані недійсними. Таким чином, відповідач не позбавлений можливості задовольнити вимоги за кредитним договором у позасудовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в порядку, передбаченому Законом України «Про іпотеку», а відтак, вимоги позивача щодо заборони звертати стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню.

Крім того, позивач вказував на те, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» заявляє до ОСОБА_1 вимоги про сплату заборгованості за кредитним договором та попереджує про намір її стягнення шляхом позасудового врегулювання на підставі статей 36-38 Закону України «Про іпотеку», однак докази на підтвердження зазначеного в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову, однак щодо другої та третьої позовних вимог виходив із помилкових висновків, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняючи апеляційну скаргу, вважає за потрібне змінити та доповнити оскаржуване рішення в частині мотивування, в іншій частині оскаржуване рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2020 року - змінити та доповнити в частині мотивування.

В іншій частині рішення - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік