КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1832/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Лобоцької В.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства юстиції України, Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої органом державної влади, в якому просить стягнути з державного бюджету через казначейську службу на свою користь 200 086,85 грн матеріальної шкоди та 1 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що 28 лютого 2011 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області ухвалено рішення у справі № 2-153/2011 року згідно якого його позов до ОСОБА_2 задоволено та вирішено стягнути з відповідача борг в розмірі 80 300 грн. Рішення суду набрало законної сили 10 березня 2011 року та було звернуто до виконання.

Вказував, що в процесі виконання рішення він змушений був неодноразово звертатись до відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції з метою відкриття виконавчого провадження та примусового стягнення боргу, проте безрезультатно.

Крім того, відділом виконавчої служби було безпідставно направлено виконавче провадження до Ірпінського міського відділу виконавчої служби, нібито за місцем проживання боржника, втім адреси, яку зазначив боржник, не існує, у зв`язку із чим виконавче провадження повернулось до Канівського відділу виконавчої служби.

Відповідно до довідки Канівського МР відділу ДВС борг станом на 10 квітня 2019 року боржником не сплачений та становить 80 300 грн, а тому ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до боржника про стягнення з нього інфляційних втрат, 3% річних та витрат, пов`язаних зі зміною курсу валют.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 19 вересня 2019 року у справі №697/688/19 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 78 059,63 грн та три проценти річних в розмірі 19 225,80 грн.

Позивач вказував, що дане рішення також звернуто до виконання, проте наразі не виконується з вини Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області,понад 9 років з винесення рішення йому не повернуто борг, державними виконавцями не вчиняються дії на стягнення заборгованості, Міністерство юстиції України не здійснює належного впливу на роботу своїх структурних підрозділів, а тому через тривале невиконання судового рішення органами виконавчої влади він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій наголошує, що ще з 2011 року боржник ОСОБА_2 оголошений в розшук, а в лютому 2020 року винесено постанову про його притягнення до кримінальної відповідальності, однак за його візити до державного виконавця 14 лютого 2022 року жодних дій вчинено не було, та без перевірки документів, лише за його словами про місце проживання, виконавець відпускає його та виносить постанову про передачу виконавчого провадження до Ірпінського міського відділу Державної виконавчої служби ЦМУ МЮ. На думку апелянта вказане свідчить про невчинення виконавцями дій на встановлення місця проживання боржника та спростовує висновки суду щодо неодноразового повернення виконавчого листа у зв`язку із вичерпуванням способів передбачених профільним законом для розшуку боржника та його майна.

Апелянт вказує, що таким чином, внаслідок тривалого невиконання Канівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області рішень судів по даній справі, прослідковується із боку Держави порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з тривалим невиконанням рішення національного суду органами державної влади України.

Вказує ОСОБА_1 на те, що у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду органи державної влади спричинили для нього конкретні душевні страждання, оскільки він був позбавлений права розпоряджатись та користуватись своїми коштами (майном) протягом тривалого часу та змушений був витрачати час на нескінченні звернення до органів виконавчої служби, Міністерства юстиції України та до суду щоб довести порушення своїх прав. Крім того, в нього з`явилась постійна тяжка депресія, головні болі, душевні страждання, безсоння.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн та стягнути відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 200 086, 85 грн.

29 вересня 2022 року та 04 жовтня 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від Міністерства юстиції України, відповідного до якого не погоджується із доводами апеляційної скарги, її вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів того, що відділом ДВС не вживались заходи з розшуку боржника та не виконувались норми Закону України «Про виконавче провадження», тому й не доведено факт завдання матеріальної шкоди.

У відзиві Міністерство вказує, що ОСОБА_1 належним чином не було доведено факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини відповідачів в її заподіянні, а також не надано доказів, з чого він виходив при оцінюванні заподіяної шкоди, а тому суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні його позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, Міністерство юстиції України просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник Канівського міськрайонного відділу ДВС ГТУ юстиції у Черкаські області Шамсутдінова Ю.В. при апеляційному розгляді справи заперечила щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначила, що дії державних виконавців, в провадженні яких перебував на виконанні виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів, вчинялися у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження», однак у зв`язку з відсутністю майна та інших видів доходу у боржника дане рішення не було виконано в примусовому порядку.

Не можливість виконати в примусовому порядку Державною виконавчою службою рішення суду в інтересах позивача не може бути підставою для покладення на ДВС виконання обов`язку ОСОБА_2 та може привести фактично до подвійного виконання, оскільки на даний час боржник почав частково виконувати зазначене рішення і на рахунок ДВС від боржника уже почали надходити кошти в рахунок виконання рішень судів в інтересах позивача.

Представники Міністерства юстиції України та Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника Канівського МР ВДВС ГТУ юстиції в Черкаській області, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що на виконанні Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів: №2-153 виданого 16 березня 2011 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області; №697/688/19 виданого 21 жовтня 2019 року тим же судом.

На підставі заяв стягувача ОСОБА_1 та виконавчих листів Канівським міськрайонним відділом виконавчої служби відкривались виконавчі провадження. Однак, у зв`язку з неможливістю встановити місце знаходження боржника, виконавчий лист №2-153 неодноразово повертався стягувачу.

Станом на день ухвалення рішення у даній справі, виконавчі листи 2-153 та 697/688/19 не виконані, у зв`язку з неможливістю встановити місце знаходження боржника.

Матеріали справи містять численні звернення стягувача до Міністерства юстиції України з приводу бездіяльності Канівського міськрайонного відділу виконавчої служби, на які заявнику надавались відповіді.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що згідно п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо «...» з`ясувати «...» місце проживання, перебування боржника - фізичної особи «...». Як слідує із матеріалів справи, стягувачу неодноразово повертався виконавчий лист, в зв`язку з: неможливістю встановити місце проживання боржника (а.с.16-21). Отже, судом встановлено, що Канівським міськрайонним відділом виконавчої служби вживались всі заходи, передбачені профільним законом. Позивачем же не надано доказів тому, що відділом виконавчої служби не вживались заходи з розшуку боржника та не виконувались норми Закону України «Про виконавче провадження», тому суд дійшов висновку про не доведення позивачем факту завдання позивачу матеріальної шкоди. Навпаки вбачається спроба останнього перекласти відповідальність (у вигляді стягнення коштів) з боржника ОСОБА_2 на державу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, у зв`язку з чим визнав дані вимоги не доведеними.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 обґрунтовував своє право на відшкодування майнової шкоди неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця щодо невиконання судового рішення. При цьому, як на доказ неправомірності дій таких осіб (їх бездіяльності), посилалися на те, що державним виконавцем не вживалися всі передбаченні чинним законодавством заходи для встановлення місця проживання та знаходження майна боржника ОСОБА_2 . Також про неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця на думку позивача свідчать і ті факти, що останній без належної перевірки передав виконавче провадження до Ірпінського міського відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління юстиції, що призводить до штучного затягування у виконанні рішенні.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, вірно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно виходив із відсутності правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Так, із матеріалів справи вбачається, що на виконанні в Канівському міськрайонному відділі ДВС перебувало зведене виконавче провадження №61219432 відносно ОСОБА_2 , до складу якого входило два виконавчих провадження, а саме: №60548044, відкрите 11 листопада 2019 року з примусового виконання виконавчого листа №697/688/19, який був виданий 21 жовтня 2019 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 98259,03 грн, та виконавче провадження №61203822, відкрите 07 лютого 2020 року з примусового виконання виконавчого листа №2-153/2011, який був виданий 16 березня 2011 року Канівським міськрайонним судом Черкаської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 81223,00 грн.

З приводу примусового виконання вище вказаних судових рішень позивач неодноразово пред`являв виконавчі листи до примусового виконання в Канівський міськрайонний відділ ДВС за місцем реєстрації боржника ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 і державними виконавцями Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вчинялися відповідні процесуальні рішення спрямовані на виконання вище вказаних рішень суду, що підтверджується відповідними копіями постанов (а.с.14-20, 38, 47, 55, т.1).

Перевіряючи доводи апелянта щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні матеріальної шкоди, заподіяної позивачу тривалим не виконання рішень Канівського міськрайонного суду Черкаської області відповідно до виконавчих листів №697/688/19, який був виданий 21 жовтня 2019 року, №2-153/2011, який був виданий 16 березня 2011 року, колегія суддів враховує той факт, що посадовими особами - державними виконавцями Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській областівживалися всі передбачені чинним законодавством дії, спрямовані на своєчасне та повне виконання вище вказаних рішень судів, що підтверджується як наявними в матеріалах справи письмовими доказами, зокрема наданими постановами ДВС так і даними, що містяться в Автоматизованій системі виконавчого провадження, де за пошуком ВП №60548044 вбачається, що державним виконавцем постійно ухвалюються відповідні рішення направлені на примусове виконання рішення, в тому числі і шляхом перевірки майнового стану боржника. Зокрема наявності зареєстрованих за ним транспортних засобів (запити від 02 грудня 2020 року, від 07 липня 2021 року, 20 та 23 жовтня 2021 року, 05 листопада 2021 року, 5 та 23 грудня 2021 року, 04 та 19 січня, 06 лютого, 30 березня, 22 вересня, 16 жовтня, 22 листопада 2022 року); наявності відкритих у банківських установах відповідних рахунків; відомостей щодо реєстрації даних про нарахування та сплату юридичними особами та ФОП податків та обов`язкових зборів за боржника ОСОБА_2 , а також неодноразові виклики боржника до ДВС. Вказані вище докази свідчать про те, що державними виконавцями Канівського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вживаються заходи направлені на своєчасне та повне виконання рішення суду.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи вказаний спір надав належну оцінку обставинам, зазначеним у позовній заяві ОСОБА_1 , та дійшов до обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем зазначених позовних вимог та відсутність правових підстав для покладення на Державу України обов`язку сплатити позивачу суму боргу, зобов`язання за якими має ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, оскільки сам по собі факт не можливості виконати рішення суду державним виконавцем на користь ОСОБА_1 , не свідчить про завдання позивачу шкоди цими діями ВДВС та про наявність підстав для її відшкодування. Інших доказів того, що саме неправомірні дії чи бездіяльність державного виконавця призвели до неможливості виконання рішення суду позивачем не надано.

Крім того, при вирішенні даної апеляційної скарги, суд відповідно до положень ч.4 ст. 267 ЦПК України враховує висновки, викладенні у постановах Верховного Суду.

Зокрема, в постанові Верхового Суду від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) зазначено, що невиплачені позивачеві кошти на виконання судового рішення, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. У справі, що переглядається, майнова шкода обґрунтовується тим самим.

При цьому у постанові Верховного Суду від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 (провадження № 61-14498св20) зазначено, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, що набрало законної сили, та завданою шкодою.

Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість виконання судового рішення.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року у справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18).

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 613/814/16-ц (провадження № 61-20218св19) зроблено висновок про те, що сам факт тривалого невиконання судового рішення не може бути підставою для безспірного стягнення збитків у вигляді стягнення нестягнутої за рішенням суду суми.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 вказано, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 910/15758/19.

Крім того, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що саме лише задоволення скарг на дії органу державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб органів державної виконавчої служби та заподіяною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння збитків, між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Зокрема, доведенню підлягає, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

При вирішенні спору про відшкодування шкоди у порядку статей 1173, 1174 ЦК України необхідно враховувати, що саме протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) відповідного органу чи його посадової особи є причиною завданої шкоди. Отже, між діями чи бездіяльністю та шкодою має бути прямий причинний зв`язок. За його наявності збитки підлягають відшкодуванню. За відсутності такого зв`язку збитки не відшкодовуються.

Таким чином, Київський апеляційний суд вважає законним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, про відсутність підстав для задоволення позову у частині відшкодування майнової шкоди, а доводи апеляційної скарги такими, що вказаних висновків не спростовують.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправильність висновків суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди, то колегія суддів виходить із наступного.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), вирішуючи даний спір, з урахуванням обставин справи, які встановили суди попередніх інстанцій, вважала, що розмір грошового відшкодування позивачці моральної шкоди, який ці суди визначили згідно з наведеними ними критеріями, є розумним і справедливим. Доводи позивачки про те, що на збільшення такого розміру має вплинути роз`яснення Верховним Судом змісту терміну "інші обставини, які мають істотне значення" шляхом викладу вичерпного переліку тих із них, котрі треба враховувати під час визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду оцінила критично, виходячи, у тому числі, із того, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат.

Формулювання виключного переліку обставин, які мають істотне значення для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, аж ніяк не означатиме збільшення для позивачки такого розміру до заявленого у позові. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Ті, обставини, які суди встановили, вплинули на обґрунтування ними розміру присудженого позивачці відшкодування. Інші обставини, якщо би такі були і їх встановили суди, могли би впливати, зокрема, на зменшення цього відшкодування порівняно з уже присудженим.

З урахуванням наведеного, а також підстав, з якими ОСОБА_1 пов`язував завдання йому моральних страждань, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями державного виконавця, про які вказано у позові, та настанням шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, так як для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди.

При цьому слід враховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанцій правильно виходив із того, що ОСОБА_1 не надав достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральних страждань, встановлення факту протиправності дій, факту наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) державного виконавця, а відтак обґрунтованим є висновок районного суду про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини спору, ухвалив обґрунтоване судове рішення по суті вирішення спору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на те, що на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір при поданні апеляційної скарги з позивача не справлявся, то судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 20 січня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв