справа № 274/4233/22
провадження № 2/0274/289/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.02.2023 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області у складі: судді Вдовиченко Т.М., за участі секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно -

в с т а н о в и в :

Позивач, в особі представника - адвоката Гуменюка О.В. звернувся в суд з позовом до відповідача - Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 61/200 ідеальних частин будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 та перейшло в порядку спадкування до держави в особі Бердичівської районної державної адміністрації, як титульного власника.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності та зареєстрований за: ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1988 року №1-3729, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_5 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 року №1-352, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 року №3-161, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 року №3-160, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку.

Зазначають, що позивач частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , позивач набув на підставі заповіту після ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та була власником 61/100 ідеальних частин зазначеного будинку. Проте, текст заповіту був складений таким чином, що ОСОБА_1 фактично було успадковано лише 61/200 ідеальних частин будинку. В свою чергу, неоднозначне трактування заповіту призвело до того, що згідно правовстановлюючих документів на будинок 61/200 ідеальних частин житлового будинку залишилось у власності покійної ОСОБА_5 . Вважають, що оскільки строк відкритого, добросовісного та безперервного володіння частиною будинку позивачем становить більше 20 років, тому є підстави для набуття права власності за набувальною давністю.

З огляду на наведене, просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на 61/200 ідеальних частин житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 25.08.2022 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження ( а.с.50-51).

14.09.2022 на адресу суду від Бердичівської районної державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просять відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області з тих підстав, що позов пред`явлено до неналежного відповідача. Свої заперечення обґрунтовують тим, що спадщина після смерті ОСОБА_5 , яка померла у 1982 році відкрилась під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, і тому положення саме цього кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання спадкування майна після смерті спадкодавця. Згідно ст. 555 зазначеного кодексу, якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить у власність держави. Позивач помилково стверджує, що саме до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області перейшла спірна частина будинку, адже на момент виникнення спірних правовідносин Бердичівська районна державна адміністрація Житомирської області навіть не існувала. Таким чином, позивачем жодним чином не доведено, що до держави в особі Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області перейшло чи мало б перейти в порядку спадкування 61/200 ідеальних частин будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, Бердичівська районна державна адміністрація Житомирської області не є суб`єктом державної реєстрації права власності, тому не може відповідати за оформлення правовстановлюючих документів на будинок ( а.с. 60-63).

Також 14.09.2022 від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1 ( а.с.57-58).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 01.12.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с.87).

В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в його відсутності, в якій останній позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача - Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Треті особи ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися причини неявки не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 13).

ОСОБА_5 належало 61/100 ідеальних частин житлового будинку, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 року №1-352 (а.с.21).

Згідно заповіту, посвідченого 29.01.1982 року ОСОБА_5 належну їй частину жилого будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , заповіла ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини (а.с.11).

Зігдно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності та зареєстрований за: ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1988 року №1-3729, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_5 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 року №1-352, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_2 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 року №3-161, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_4 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.05.2021 року №3-160, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку (а.с.18 -19а).

Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1982 року №1-3729, ОСОБА_1 належить на праві власності 61/200 ідеальних частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Також в свідоцтві зазначено, що на 61/200 ідеальних частин житлового будинку свідоцтво про право на спадщину не видано (а.с.14,15).

Відповідно до реєстраційного посвідчення №1165 від 24.10.1988 року Бердичівським БТІ посвідчено, що житловий будинок в АДРЕСА_1 в розмірі 61/200 ідеальних частин зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.16).

Згідно довідки КП "Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради №504 від 09.11.2020 року, станом на 31.12.2012 рові відповідно до архівних паперових носіїв, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований за: ОСОБА_1 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.10.1988 року №1-3729, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_5 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.02.1982 року №1-352, в розмірі 61/200 ідеальних частин будинку; ОСОБА_6 , на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.10.2004 року №3-1983, в розмірі 39/200 ідеальних частин будинку (а.с.17).

Відповідно до технічного паспорту на жилий будинок по АДРЕСА_1 від 28.01.1982 року, загальна площа квартири складає 50,70 кв.м., всього будинку - 96,5 кв.м. (а.с.20-24).

Згідно технічного паспорту на жилий будинок по АДРЕСА_1 від 05.11.2020 року, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , розмір частки власності складає 61/200, площа квартири - 57,3 кв.м. (а.с.25-30).

Як вбачається з висновку про визначення ринкової власності вартості майна - 61/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 складає 201860,00 грн. (а.с.35,36).

На замовлення ОСОБА_1 виготовлений робочий проект газопостачання будинку від 1988 року, за яким визначена площа газифікації будинку (а.с.44,45)

Згідно Типового договору №100115 про надання послуг з газопостачання від 21.06.2012, укладеного між ПАТ Житомиргаз" та ОСОБА_1 на загальну площу 59,1 кв.м. (а.с.40-42).

Виходячи з вимог ст.555 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 01.07.1982 року, спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини.

Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Спірні правовідносини регулюються главою 24 «Набуття права власності» та главою 87 «Здійснення права на спадкування» ЦК України.

Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов:

- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;

- законність об`єкта володіння;

- добросовісність заволодіння чужим майном;

- відкритість володіння; безперервність володіння;

- сплив установлених строків володіння;

- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд України в Постанові від 06.09.2018 року по справі № 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Згідно з правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 у справі № 683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Аналогічний висновок, викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

У постанові від 26 березня 2020 року у справі № 323/3719/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дійшов висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава ( justus titulus), яка з переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені.

Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, що позивач, як володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, і що у нього не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи можливість набуття позивачем права власності на спірну частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за набувальною давністю, суд, здійснює аналіз наявності всієї сукупності обставин, зазначених в частині 1 статті 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності саме за відповідною підставою.

Судом встановлено, що позивач, як громадянин України є суб`єктом, який здатний набути у власність об`єкт нерухомості - житловий будинок.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за ст.344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків.

При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом.

Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначене узгоджується з пунктом 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Позивач ОСОБА_1 , як встановлено судом та підтверджується відповідними доказами, відкрито та безперервно користується чужим майном з 01.07.1982 року по сьогодні, разом з цим був обізнаний відносно того, що власником частини спірного житлового будинку, який є предметом спору та на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, була ОСОБА_5 , а тому не можна вважати володіння позивачем частиною житлового будинку, який залишився після її смерті, безтитульним та добросовісним, оскільки частка будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_5 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , є об`єктом спадкування, яке здійснюється у порядку, встановленому Книгою шостою «Спадкове право» Цивільного кодексу України, про що позивач не міг не знати.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що майно належне ОСОБА_5 , після її смерті підлягало спадкуванню. Тобто, умови набуття права власності саме за набувальною давністю відсутні.

Суд зазначає, що тривалий час проживання у будинку, догляд та утримання нерухомого майна не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог з підстав, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Судом встановлено, що Бердичівська районна державна адміністрація Житомирської області є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки спірна частина житлового будинку знаходиться на території Бердичівської територіальної громади. Спірне майно не визнано відумерлою спадщиною та не перейшло у власність до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області. Таким чином, суд дійшов висновку, що зазначений орган місцевого самоврядування є неналежним відповідачем у даній справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 р. у справі № 523/ 9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) висловлена правова позиція про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Отже, на підставі викладеного, враховуючи викладені в Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, висновки про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено, а також те, що до участі у справі залучено неналежного відповідача, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивач не є добросовісним та безтитульним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України., а також позов пред"явлено до неналежного відповідача - Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області.

Щодо застосування строків позовної давності, заявлено стороною відповідача суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частинами 4, 5 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Така ж позиція викладена у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з тих підстав, що позов пред"явлено до неналежного відповідача, тому підстав для застосування строків позовної давності не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то й підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 89, 141, 247, 258, 263- 265, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Бердичівської районної державної адміністрації Житомирської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_2 , в особі законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Вдовиченко