КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/1598/22 головуючий у І інстанції: Бондаренко О.В. провадження 22-ц/824/4798/2023 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 січня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сліпченка О.І., суддів Суханової Є.М., Сушко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом мотивуючи тим, що з 01 червня 2017 року перебував у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_3 .

В період спільного проживання у них народився син - ОСОБА_4 .

Починаючи з 2020 року відповідач не проявляє інтересу до його подальшої долі, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує його необхідним харчуванням та медичним доглядом, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення. Наразі дитина проживає разом із ним. Між ним та відповідачем не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання дитини.

Просив стягнути з відповідача на його користь аліменти на сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання даного позову і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2022 року позовну заяву задоволено.

Стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 лютого 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_3 ) подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та відмовити в задоволені вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду є необґрунтованим, оскільки місце проживання дитини не визначено та між сторонами з цього приводу існує спір та рішення ґрунтується на неналежних доказах.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що відповідачем в апеляційній скарзі не було надано жодних підтверджень та належних та допустимих доказів на підтвердження вимог скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи ціну позову та предмет спору, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 01 червня 2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 травня 2022 року, було розірвано. В період спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 7,8,73-75,76).

ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та в період з 02.01.2022 - 17.01.2022 позивач разом із сином - ОСОБА_4 проживали за вказаною адресою. За місцем проживання скарги до КП БМР ЖЕК № 7 на позивача не надходили. В період з 13.05.2022 по 20.05.2022 ОСОБА_2 перебував на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Таращанська міська лікарня» з діагнозом: закрита ЧМТ, струс головного мозку (побутова травма), перелом кісток носу без зміщення уламків, викривлення носової перегородки, забій грудної клітини з обох сторін в області грудних ребер, помірні гематоми обох плечей; з 23.05.2022 по 31.05.2022 він перебував під наглядом в ЛОР відділені міської лікарі № 1 м. Біла Церква з діагнозом: перелом кісток носа.

Згідно виписки із медичної карти хворого 129 (а.с.43) вбачається, що в період з 06.01.2022 по 10.01.2022 у КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня № 2» на лікуванні перебував малолітній ОСОБА_4 з діагнозом: Гостра інфекція верхніх дихальних шляхів J06.9, Ацетонорія R82.4, та в умовах стаціонарного лікування по догляду за дитиною у вказаний період перебував батько дитини.

Згідно виписки з амбулаторної карти малолітнього ОСОБА_5 (а.с.77) вбачається, що він перебуває на обліку в окуліста з діагнозом: міомічний остигматизм, потребує постійного носіння окулярів, лікування та терапії, дитина лікується в супроводі батька.

З протоколу індивідуальної психологічної діагностики малолітнього ОСОБА_5 , проведеної 18 травня 2022 року (а.с.45) вбачається, що практичним психологом ОСОБА_6 , з метою визначення прихильності дитини до членів родини щодо встановлення подальшого проживання дитини, здійснено висновки: стійкий психологічний зв`язок дитини з татом та його родиною, високий рівень особистісної тривожності, замкнутість, відстороненість, не сприйняття (уникання) матері та її оточення, як відповідь на травматичну подію та рекомендовано роботу психолога по зниженню тривожності, робота з травмою, налагодження міжособистісних відносин між членами родини, створення благополучної атмосфери для розвитку та проживання дитини, робота логопеда над формуванням звуковимовних умінь і навичок.

Згідно із довідкою виконавчого комітету Таращанської міської ради Білоцерківського району Київської області від 13.06.2022 № 50-23-1 вих.- 22 (а.с.76), малолітній ОСОБА_4 після початку воєнних дій в Україні, 24.02.2022 прибув під наглядом батька, ОСОБА_2 до баби, ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , де проживають разом по даний час.

В судовому засіданні позивач зазначив, що працює в ТОВ «Інтергума» в м. Біла Церква, отримує заробітну плату в середньому 7000,00 грн. щомісяця та йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 , що визнається відповідачем.

Встановлено, що відповідач - ОСОБА_3 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.21,22,33,34), працює у ФГ «Чудова марка» та отримує заробітну плату в середньому 11000,00 грн. щомісячно, на праві власності майна не має, проживає у батьків, що не заперечується позивачем.

18 квітня 2022 року відповідач звернулася до Служби у справах дітей Білоцерківської міської ради із заявою щодо місця проживання дитини та листом від 16.05.2022 за № 479/04-25 (а.с.44) їй було повідомлено, що з порушених у заяві питань ОСОБА_2 повідомив заявника про місце перебування його із сином ОСОБА_8 , оскільки ОСОБА_1 сама час від часу телефонує до сина та спілкується із ним. 23.02.2022 на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Білоцерківської міської ради розглядався спір щодо визначення місця проживання дитини і було рекомендовано батькам пройти тренінговий курс «Батьківство в радість» з метою підвищення батьківського потенціалу. У разі продовження спору з вищезазначеного питання службою буде відновлено розгляд цього питання після закінчення періоду дії правового режиму воєнного стану в Україні.

Крім того, колегією суддів встановлено, що 26 липня 2022 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про визначення місця проживання дитини.

Вбачається, що дитина сторін проживає разом з батьком.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно зі ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 Сімейного кодексу України наведено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

Так, при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).

Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) батька дитини визначається судом.

Визначаючи розмір аліментів, що підлягають до стягнення, суд врахував положення ч. 1 ст. 182 СК України, при цьому виходячи з того, що належних та достатніх доказів, які б підтверджували наявність постійного заробітку (доходу) відповідача; наявність у відповідача інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, а також даних, які свідчать про неможливість сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі суду не надано і такі дані матеріали справи не містять, у зв`язку з чим, вважає наявними підстави відповідно до ч. 2 ст. 184 СК України для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При визначенні зазначеного розміру аліментів, суд виходив із встановлених обставин справи, а також того, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини. Серед іншого суд першої інстанції, врахував стан здоров`я позивача, матеріальне становище дитини і платника аліментів.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є молодою працездатною жінкою. Відомостей про незадовільний стан здоров`я суду не надано. Інших дітей, не працездатних батьків на утриманні під час ухвалення оскаржуваного рішення не було.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що на час розгляду даної справи не вирішено спір про місце проживання дитини, колегія суддів зазначає наступне.

За положенням ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 1 ст. 160, ст.161 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Аналіз фактичних обставин справі і зібраних у справі доказів свідчить про те, що малолітній син сторін фактично проживає разом зі своїм батьком позивачем по справі.

Доказів щодо участі матері в утримання дитини матеріали справи не містять.

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Зважаючи на те, що дитина фактично проживає разом з батьком,що не заперечувалось відповідачем, дитина знаходиться на утриманні батька, вказані обставини, на думку апеляційного суду, мають істотне значення, які дають підстави для стягнення таких аліментів з матері дитини.

На думку апеляційного суду, відсутність судового рішення про визначення місця проживання дитини не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення аліментів з матері.

Оскільки дитина сторін проживає разом з батьком, а відповідач є її матір`ю на неї покладено однаковий з позивачем обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини його доходів, який має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Таким чином доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга відповідача не містять.

Отже, рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,368,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 липня 2022 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.І. Сліпченко

Судді: Є.М. Суханова

Л.П. Сушко