13.12.2023 Єдиний унікальний номер 205/9383/23
Номер провадження: 2/205/3133/2023
13 грудня 2023 року м. Дніпро
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Мовчан Д.В.
при секретарі Волкобоєвої А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення три відсотки річних та збитків від інфляції, -
ВСТАНОВИВ:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Представник Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі ПрАТ «СК «Уніка», Позивач) звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення три відсотки річних та збитків від інфляції.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 13.10.2016 року між ПрАТ «СК «Уніка» та ТзОВ «Ч.А.С» було укладено Договір добровільного страхування № 010036/4100/0000022 транспортного засобу «БМВ», д/н НОМЕР_1 .
Далі, 22.04.2017 року в місті Дніпрі сталося ДТП за участю автомобілів «БМВ», д/н НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Деу», д/н НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 . Згідно постанови Амур Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.05.2017 року ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України. На підставі Договору добровільного страхування транспортного засобу та на вимог Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «Уніка» було складено страховий акт та визначено розмір страхового відшкодування у сумі 97 069 грн. 40 коп., які були сплачені 02.08.2017 року, згідно платіжного доручення № 032121 та бухгалтерською довідкою № 015436 від 02.08.2017 року.
Дала позивач зазначає, що 23.05.2022 року Дніпропетровським апеляційним судом було ухвалено постанову у справі за № 199/2501/20 про стягнення на користь ПрАТ «СК «Уніка» з ОСОБА_1 заподіяну шкоду у розмірі 49 446 грн. 07 коп. На підставі вищевказаного рішення було видано виконавчий лист по справі № 199/2501/20 та пред`явлено на примусове виконання. 16.06.2023 року постанову Дніпропетровського апеляційного суду у справі № 199/2501/20, виконано в примусовому порядку, що підтверджується відповідним платіжним дорученням приватного виконавця Шевцова І.В. за № 4118 від 16.06.2023 року.
У зв`язку тривалим невиконанням вищевказаного рішення Дніпропетровського апеляційного суду, позивач звертається до суду та, з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача втрати від інфляції у розмірі 41 328 грн. 853 коп. та 3 % річних у розмірі 8 717 грн. 41 коп. за період з 02.08.2017 року по 16.06.2023 року, а всього 31 256 грн. 72 коп., а також, судовий збір у розмірі 2 684 грн. 00 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5 000 грн. 00 коп.
Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.
Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
Представник позивача у свої позовній заяві просив справу розглядати за його відсутності.
Від відповідача будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило.
У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи.
Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення з огляду на наступне.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що постановою Дніпропетровського апеляційного судувід 23.05.2022 року у справі № 199/2501/2020 (провадження № 22ц/803/3221/22 були задоволені позовні вимоги позивача, та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» майнову шкоду у розмірі 49 446 грн. 07 коп. та судовий збір у розмірі 5 507 грн. 00 коп.
Матеріалами справи підтверджено, що вказане постанова Дніпропетровського апеляційного судувід 23.05.2022 набрала законної сили у передбаченому законом порядку, у зв`язку із чим на її виконання видано виконавчий лист по справі № 199/2501/2020 (провадження № 22ц/803/3221/22), який було пред`явлено на примусове виконання.
Судом також встановлено, що 16.06.2023 року означена постанова Дніпропетровського апеляційного судувід 23.05.2022 року по справі № 199/2501/2020 (провадження № 22ц/803/3221/22, була виконана боржником у примусовому порядку, що підтверджується платіжним дорученням № 4118 від 16.06.2023 року на загальну суму 49 446 грн. 07 коп.
Оскільки відповідач у добровільному порядку своїх зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, перед позивачем не виконував тривалий час, у зв`язку, на думку позивача, такий боржник має відшкодувати інфляційні втрати та 3% річних, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.
Відповідно до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, уст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект).
Відповідно до ст.524,533-535 і 625 ЦК України грошовими є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку, тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Отже, приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.
Разом з тим, за змістом статей 598-609ЦК України само по собі рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.
Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Постановою ВС від 06.03.2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст.625ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
В даному випадку на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.
Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18.03. 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначених норм права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Таким чином, оскільки вимоги за судовим рішенням суду зводиться до сплати грошових коштів, то за своєю сутті це є грошовим зобов`язанням.
У разі порушення зобов`язання відповідно до ст. 611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
При дослідженні питання щодо особливостей нарахування інфляційних втрат і 3% річних судом враховано правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 січня 2020 року в рамках справи № 924/532/19, якою було визначено, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.
На підставіст.625 ЦК України позивачем здійснено розрахунок інфляційних збитків та 3% річних за період 02.08.2017 року по 16.06.2023 року .
Судом перевірено розрахунок інфляційних збитків та трьох відсотків річних, здійснений позивачем, та встановлено, що він зроблений не вірно, оскільки позивач в своєму позові просить стягнути з відповідача інфляційні збитки та три відсотка річних у період з 02.08.2017 року, разом з тим постанова Дніпропетровського апеляційного судупро стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 49 446 грн. 07 коп. матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ухвалено 23.05.2022 року.
Суд також зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з`явився, відзив на позов та доказів на його обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
В даному випадку, судові витрати по справі складаються із понесених позивачем витрат на сплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Щодо стягнення витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, суд виходив з наступного.
Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
З матеріалів справи вбачається, що 02.01.2023 року між представником позивача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» в особі директора Мартиніва О.І., який діє на підставі Статуту, та адвокатським бюро «Білий» в особі керуючого бюро адвоката Білого Віталія Сергійовича був укладений Договір № 1/23ю про надання правової допомоги.
За умовами цього договору адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу, у вигляді письмових та усних консультацій з питань цивільного, цивільно-процесуального судочинства.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги те, що вказана цивільна справа не відноситься до категорії складних, враховуючи співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідача на користь позивача слід стягнути 3 000 грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 599 грн. 53 коп. (11 179 грн. 00 коп. х 2 684 грн. 00 коп. : 50 046 грн. 26 коп. = 599 грн. 53 коп.).
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 526, 549, 551, 615, 625, 629, 692, ЦК України, ст. ст. 141, 142, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд
1. Позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про стягнення три відсотки річних та збитків від інфляції задовольнити частково.
3. В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржувати заочне рішення до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Мовчан Д.В.