КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/6800/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Усковій Я. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів, за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Штронди Антона Михайловича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року в складі судді Матійчук Г. О.,

встановив:

13.12.2021 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (надалі - АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНІЛОН» (надалі - ТОВ "ФК "ФІНІЛОН") про захист прав споживачів, розірвання депозитних договорів та стягнення коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 07 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN4508. На виконання зазначеного вище договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено 15 000, 00 доларів США.

30 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено депозитний договір № SAMDN3149. На виконання договору було відкрито рахунок № НОМЕР_2 , на який внесено 15 000, 00 євро.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки ОСОБА_1 було безпідставно заблоковано відповідачем, а нарахування відсотків було припинено.

06 грудня 2021 року банком отримано заяву ОСОБА_1 від 15.11.2021 про розірвання зазначених вище договорів, видачу вкладів та відсотків.

Позивач вважав, що оскільки відповідач не виконав своїх обов`язків з повернення позивачу вказаних коштів, грошові кошти за договорами банківських вкладів від 07.06.2010 року та 30.09.2013 року, з врахуванням нарахованих процентів та пені, підлягають стягненню із відповідача, а вказані договори - розірванню.

Враховуючи викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив:

розірвати депозитний договір № SAMDN4508 від 07 червня 2010 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN4508 від 07 червня 2010 року: 15 000, 00 дол. США - сума вкладу; 13 941, 37 дол. США - відсотки за період з 08.03.2014 по 16.08.2022; 147 261, 24 дол. США - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 09.12.2021 по 31.03.2022;

розірвати депозитний договір № SAMDN3149 від 30 вересня 2013 року та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором №SAMDN3149 від 30 вересня 2013 року 15 000, 00 євро - сума вкладу; 8 256,78 євро - відсотки за період з 01.03.2014 по 16.08.2022; 27 990, 48 євро - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 09.12.2021 по 31.03.2022.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року позов задоволено частково.

Розірвано депозитний договір № SAMDN4508 від 07 червня 2010 р. та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN4508 від 07 червня 2010 р. 15 000, 00 дол. США - сума вкладу; 13 941, 37 дол. США - відсотки за період з 08.03.2014 р. по 16.08.2022 р.; 13 941, 37 дол. США - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 09.12.2021 р. по 31.03.2022 р.

Розірвано депозитний договір № SAMDN3149 від 30 вересня 2013 р. та стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договором № SAMDN3149 від 30 вересня 2013 р. 15 000, 00 євро - сума вкладу; 8 256, 78 євро - відсотки за період з 01.03.2014 р. по 16.08.2022 р.; 8 256, 78 євро - пеня у розмірі 3 % за кожен день прострочення на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період 09.12.2021 р. по 31.03.2022 р.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в сумі 24 516 грн.

В поданій апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Штронда А.М. просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи обґрунтовує тим, що права позивача банком не порушені, оскільки зобов`язання за договорами, які є предметом спору, з 17.11.2014 повинно виконувати ТОВ «ФК «Фінілон». Правові підстави для задоволення позовних вимог до АТ КБ «Приватбанк» відсутні.

Вважає, що при розгляді справи судом не враховано висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 27.04.2022 у справі 321/1260/19, від 28.09.2022 у справі № 530/1995/18, від 06.10.2021 у справі № 263/11275/18, від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17.

Зазначає, що позивачем 02.04.2015 було подано заяву про повернення коштів (розірвання договорів) по договорах № SAMDN4508 від 07.06.2010 та №SAMDN3149 від 30.09.2013. Заява позивача отримана та зареєстрована банком 07.04.2015, отже договори розірвано з 10.04.2015 на підставі заяви позивача. Отже вимога про розірвання договору банківського вкладу не є правомірною. З огляду на розірвання договору відсутні будь-які підстави для нарахування відсотків, передбачених договором.

Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлялось про застосування строків позовної давності, що не було враховано судом та не аргументовано причин відмови.

Вважає, що позивачем при зверненні до суду пропущено строки позовної давності щодо вимог про стягнення відсотків за депозитним договором, оскільки до позовної вимоги про стягнення процентів за депозитними договорами, які нараховуються на вклад, застосовується загальна позовна давність у три роки.

Також зазначає, що вимога позивача у даній справі про стягнення пені навіть при частковому їх задоволенню є неправомірною, оскільки пеня нарахована позивачем після припинення договірних правовідносин між сторонами та у такий період норма ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не може застосовуватись до правовідносин.

Також вважає, що судом при вирішенні спору неправомірно стягнуто на користь держави суму судового збору в розмірі 24 516 грн, оскільки відповідно до ставок судового збору в редакції на дату подання позовної заяви, ставка судового збору за подання позову майнового характеру становила 1% від суми позову, але не більше 5 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Прожитковий мінімум на 2021 рік для ставок судового збору становив 2 270 грн, отже судовий збір за подання позову не мав би перевищувати 11 350 грн. Оскільки позовні вимоги були задоволено частково, розмір судового збору повинен був бути стягнутий пропорційно до цієї суми.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає безпідставним посилання банку на те, що він є неналежним відповідачем у справі. Позивач не надав банку ніякої згоди на переведення боргу перед ним будь-кому, у тому числі ТОВ «ФК «Фінілон». Договір переведення боргу, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», є нікчемним.

Доводи відповідача про те, що депозитні договору є нібито розірваними після отримання банком заяви про повернення коштів /розірвання договорів від 02 квітня 2015 року вважає безпідставними, оскільки банк не виконав свого зобов`язання у встановлений законодавством дводенний строк. Відповідно до умов договорів вони є діючими до моменту виплати клієнту вкладу та відсотків. Вимога вкладника про дострокове розірвання депозитного договору має бути відповідним чином акцептована з боку банка. Датою дострокового розірвання депозиту з ініціативи клієнта є день отримання клієнтом письмової згоди банку. Таким чином вимога про розірвання договорів у судовому порядку є повністю обґрунтованою.

Щодо нарахування пені зазначає, що неправомірна поведінка боржника не повинна залишатись безкарною, оскільки ніхто не має права отримувати будь-які переваги з своєї незаконної поведінки. Порушення вимог закону не може бути для боржника вигіднішим ніж його виконання. Вимога позивача про стягнення пені за період до дня фактичного виконання зобов`язання є повністю законною та обґрунтованою.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Штронда А. М. апеляційну скаргу підтримав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Дугінов Д. А. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 07 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Ялта АРК укладено депозитний договір № SAMDN4508, за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у розмірі 15 000, 00 доларів США, строком на 12 місяців з 07.06.2010 по 07.06.2011 включно, процентна ставка по договору - 11 % річних. На виконання вказаного договору було відкрито рахунок № НОМЕР_1 , на який внесено 15 000, 00 доларів США.

30 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Ялта АРК укладено депозитний договір № SAMDN3149, за умовами якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у розмірі 15 000,00 євро, строком по 30.09.2014 включно, процентна ставка по договору - 6,5 % річних. Зарахування вкладу на рахунок № НОМЕР_2 підтверджується платіжним дорученням № від 30 вересня 2013 року.

Згідно з умовами зазначених депозитних договорів, якщо по закінченню терміну вкладу клієнт не заявив банку про бажання забрати свої кошти, вклад автоматично пролонгується на ще один строк. Відповідно до умов договорів клієнт та банк мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одного за два банківські дні до дати розірвання договору.

Навесні 2014 року, у зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень АТ КБ «ПриватБанк» на території АР Крим та м. Севастополя, депозитні рахунки ОСОБА_1 були заблоковані, а нарахування процентів припинено.

02.04.2015 ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ "ПриватБанк" з заявою про повернення сум вкладів за вищевказаними вказаними договорами банківських вкладів, яка була отримана відповідачем 07 квітня 2015 року та залишена ним без реагування (а.с. 178 т.1).

15.11.2021 ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з заявою про розірвання договорів банківських вкладів, видачу вкладів та відсотків, на яку отримав відповідь про неможливість виконання викладених в ньому вимог (а.с. 15, 61, 62 т.1).

17 листопада 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» укладено договір про переведення боргу, за умовами якого товариство стало боржником за спірними договорами банківських вкладів, стороною яких є ОСОБА_1 (а.с. 52-56 т.1).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності обставини внесення позивачем грошових коштів на депозитні рахунки банку.

Суд зазначив, що банк не виконав зобов`язання за договорами банківських вкладів, кошти на отриману 06.12.2021 вимогу ОСОБА_1 не повернув, а тому відповідач повинен нести відповідальність, передбачену законом та умовами договорів. Оскільки відповідно до умов укладених договорів їх дія припиняється з виплатою вкладнику усієї суми вкладу та відсотків, суд дійшов висновку про те, що депозитні договори між сторонами не розірвані, а тому підлягають розірванню в судовому порядку.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню суми за договорами банківських вкладів разом з нарахованими відсотками за користування грошовими коштами позивача за період: з 08.03.2014 по 16.08.2022 ( по депозитному договору № SAMDN4508 від 07.06.2010) та з 01.03.2014 по 16.08.2022 ( по депозитному договору № SAMDN3149 від 30.09.2013), відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Вкладник за договором депозиту та карткового рахунка є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а тому повинен сплатити передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, яка підлягає обрахуванню від суми процентів на суму вкладу.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «ФК «ФІНІЛОН», з огляду на відсутність згоди кредитора на таке переведення, як це передбачено ст. 520 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що позов заявлено до належного відповідача у справі.

У справі, яка переглядається, встановлено, що кредитор - позивач ОСОБА_1 згоди за заміну боржника з банку на ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» не надавав, банк передав свої обов`язки боржника новому боржнику, не отримавши згоди вкладника.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/128-ц зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17 листопада 2014 року між ним та ТОВ «ФК «ФІНІЛОН» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договорами банківських вкладів, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 729/887/19 (провадження № 61-14093св20), від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655ск21) та від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. Вступаючи у договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).

Як випливає зі змісту статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником.

Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.

Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу.

Встановивши, що позивач не надав згоди на переведення боргу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку що саме банк є належним відповідачем.

Разом з тим, не можна погодитись з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позову про розірвання договорів.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі №756/420/17, для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Так, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19 (провадження № 61-7157св20).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частини перша, друга статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, належить: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору.

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) однією стороною. Разом з тим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може бути видання довіреності двома і більше особами, спільний заповіт подружжя тощо. Результат аналізу розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Вчинення стороною договору такого одностороннього правочину як відмова від договору, за відсутності рішення суду про визнання його недійсним або підстав нікчемності, зумовлює необхідність з`ясовувати чи зумовив такий правочин припинення цивільних прав та обов`язків (тобто чи є підстави для односторонньої відмови від договору передбачені договором та/або законом). Це обумовлено тим, що одностороння відмова від договору як вид одностороннього правочину розрахована на сприйняття іншими особами. У разі, якщо встановлена відсутність підстав для односторонньої відмови від договору, то такий односторонній правочин не зумовлює розірвання договору. При цьому слід розмежовувати підстави недійсності цього одностороннього правочину (зокрема, суперечність імперативній цивільно-правовій нормі) від підстав для односторонньої відмови від договору (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21).

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Тлумачення статті 651 ЦК України з урахуванням принципу розумності свідчить, що: сторони в договорі як універсальному регуляторі можуть визначити момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору; у випадку якщо сторони не встановили момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору.

У справі, що переглядається судом встановлено, що позивач листом від 02 квітня 2015 року, який був отриманий відповідачем 07 квітня 2015 року, звернувся до відповідача зі зверненням, в якому повідомив про закінчення строку, на який вносились грошові кошти за депозитними договорами, неможливість отримання власних коштів після закінчення цього строку та повернення коштів, тобто про розірвання договорів вкладу; сторони в договорах банківського вкладу передбачили право на односторонню відмову та момент з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору.

Згідно умов договорів № SAMDN4508 та № SAMDN3149, вони вважаються розірваним через два дні з дати отримання відповідної заяви, тобто з 10 квітня 2015 року, вказані договори є таким, що вже розірвані.

Тому апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для розірвання вказаних договорів в судовому порядку.

Тому оскаржуване рішення у цій частині належить скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог про розірвання договорів банківських вкладів.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення відсотків за договорами банківського вкладу.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 2 липня 2002 року).

Тлумачення частини третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу.

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 червня 2022 року у справі № 201/12075/14-ц (провадження № 61-5369св19) зазначено, що «відповідно до змісту договорів про заощадження, звернення позивача із відповідною заявою про розірвання договорів вкладу свідчить про те, що ці договори розірвані з 16 червня 2014 року. […] Разом з тим позивач просив стягнути з відповідача на свою користь проценти за період з 16 червня 2014 року (дати розірвання договорів) до 15 серпня 2016 року (дати ухвалення рішення судом першої інстанції) (а.с. 58, т. 2), вважаючи, що має право на отримання процентів за користування його коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу, розмір яких становить 1% річних. […] У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що: «в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. […] «в постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, такі випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. Встановивши, що договори про депозит є розірваними з 24 липня 2005 року, апеляційний суд не врахував, що з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договорами процентів припиняється, а починаючи з 25 липня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів по договору за період з 25 липня 2005 року по 31 грудня 2016 року (457 863,01 грн) суди мали відмовити». У справі, що переглядається, суди встановили, що договори розірвані 16 червня 2014 року, а тому з моменту розірвання цих договорів нарахування передбачених договором процентів припиняється, а починаючи з 16 червня 2014 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тому в проценти за інший період не нараховуються».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 757/50728/17-ц (провадження № 61-9237св20) зазначено, що «строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються».

З огляду на встановлену судом обставину звернення позивача з заявою про розірвання договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів, яка була отримана відповідачем 07 квітня 2015 року, останні є розірваними з 10 квітня 2015 року, а тому умови положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після дострокового розірвання договорів банківського вкладу, не застосовуються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для нарахування процентів за користування вкладів після припинення договірних відносин, тобто після 07 квітня 2015 року.

Щодо стягнення процентів за договорами банківського вкладу за період з 08.03.2014 до 10.04.2015 за договором № SAMDN4508 від 07.06.2010 та за період з 01.03.2014 до 10.04.2015 за договором № SAMDN3149.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем у відзиві на позовну заяву заявлено про застосування строків позовної давності.

Відповідно до положень ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки ( статті 257 ЦК України).

Згідно із частинами першою, четвертою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З огляду на те, що відповідач не виплатив позивачу вклад та нараховані відсотки після отримання 07.04.2015 його звернення, перебіг строку позовної давності для вимог про стягнення відсотків за період з 01.03.2014 та з 08.03.2014 розпочався з 10.04.2015 та спливав 10.04.2018.

З огляду на те, що з даним позовом позивач звернувся до суду 13.12.2021, вказані вимоги не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку позовної давності.

Щодо доводів апеляційної скарги про нарахування позивачем пені.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (статті 549, 551, 611 ЦК України).

У частині другій статті 627 ЦК України передбачено, що в договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання особою, яка є виконавцем чи надає споживачу послуги.

Частиною першою статті 1075 ЦК України передбачено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються (частина друга статті 653 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд установив, що з 10 квітня 2015 року між сторонами припинилися договірні правовідносини за спірними договорами.

Після розірвання договорів банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту розірвання договору банківського вкладу за заявою клієнта на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 цього Закону не нараховується.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Як установив суд, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з відповідача пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тоді як договори банківських вкладів було розірвано 10 квітня 2015 року за його власною ініціативою.

Оскільки між сторонами з 10 квітня 2015 року припинено правовідносини за вказаними договорами банківських вкладів, то частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені за вказаними договорами банківських вкладів відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), висновками Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 572/3074/20 (провадження № 61-17395св21), від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21), від 22 червня 2022 року у справі № 522/9488/18 (провадження № 61-5304св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 757/10991/19-ц (провадження № 61-2639св22).

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення частково ухвалене без додержання норм матеріального та процесуального права. За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржене судове рішення - частковому скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

В частині задоволених вимог про стягнення сум депозитних вкладів рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Колегія суддів також погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправильного визначення суми судового збору, що підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, враховуючи що ставка судового збору відповідно до Закону України "Про судовий збір" за подання позову майнового характеру фізичною особою не могла перевищувати 11 350 грн.

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких підстав рішення суду першої інстанції також підлягає зміні в частині стягнення з АТ КБ "ПриватБанк" судового збору на користь держави шляхом зменшення суми стягнення з 24 516,00 грн до суми 5 912,21 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (52,09%).

Позивач при зверненні до суду з позовом був звільнений від сплати судового збору, за подання апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» було сплачено судовий збір в сумі 19 749 грн.

З огляду на часткове задоволення вимог по апеляційній скарзі, на користь АТ КБ "ПриватБанк" підлягає компенсації сума в розмірі 10 880,68 грн ( 8 156,68 грн (47,91 %) + 2 724 грн ( по вимогам немайнового характеру) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Штронди Антона Михайловича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року в частині:

розірвання депозитного договору № SAMDN4508 від 07 червня 2010 року, стягнення за цим договором відсотків в сумі 13 941,37 доларів США та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 13 941,37 доларів США;

розірвання депозитного договору № SAMDN3149 від 30 вересня 2013 року, стягнення за цим договором відсотків в сумі 08 256,78 євро та пені за несвоєчасне виконання зобов`язання в сумі 08 256,78 євро, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави, з 24 516,00 грн до суми 5 912,21 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Акціонерному товариству комерційному банку «ПриватБанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 10 880,68 грн на відшкодування витрат зі сплати судового збору, понесених за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 10.11.2023.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук