Справа № 305/764/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

12 вересня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.,

суддів : Кожух О.А., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2022 року та на додаткове рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2022 року у складі судді Марусяк М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: державний нотаріус Рахівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 про визнання недійсними довіреності, договорів та витребування майна,-

встановив :

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Позов мотивовано тим, що починаючи з 2007 року по 2018 рік, він з громадянкою ОСОБА_2 перебував у фактичних шлюбних відносинах. Вони разом проживали і вели спільне господарство, що підтверджується актом від 02 жовтня 2018 року. Від даного шлюбу у них народились дві доньки, а саме: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, їх діти були самостійно зареєстровані ОСОБА_2 в органах РАЦСу, на підставі ч.1 ст.135 СК України, без його участі, де вона самостійно вказала інші дані про батька. Маючи на меті забезпечити їх спільне майбутнє та побут, він купив житловий будинок, загальною площею 91,14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, за спільною згодою дане майно було оформлене на його цивільну дружину, ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі - продажу, посвідченому приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С., 11.05.2007 за реєстром № 2080. В цьому будинку вони проживали з 2008 року, де він і продовжує проживати і по сьогодняшній день. У нього ніколи не виникало намірів або бажання будь-яким чином відчужувати будинок. Починаючи з 2014 року, його дружина ОСОБА_2 періодично виїжджала за кордон на заробітки. Відтак, з метою підтвердження його прав на житловий будинок між ним та його дружиною було укладено договір дарування від 01 червня 2016 року, реєстровий №873, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Маріна А.С. На підставі вказаного правочину він набув у власність 1/2 частку житлового будинку, загальною площею 91,14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 . 26 жовтня 2016 року, ним було набуто у власність земельну ділянку, загальною площею - 0,0750 га, за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером 212365550:05:003:0354. У 2017 році, його дружина запропонувала йому поїхати, разом з нею, на заробітки за кордон. Однак, остання навмисно, цілеспрямовано ввела його в оману, з приводу того, що для оформлення відповідних документів для виїзду за кордон йому потрібно надати їй довіреність. У зв`язку з цим, ним підписано довіреність від 29.05.2017, реєстровий №2/647, посвідчену державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц Оленою Іванівною, якою він уповноважив ОСОБА_2 представляти його інтереси. Разом з тим, ОСОБА_2 мала на меті використати дану ситуацію на свою користь, а саме отримати документи, які надавали їй можливість заволодіти його власним нерухомим майном. Так, його колишня дружина без його відома попросила нотаріуса включити в довіреність право подарувати належну йому частку у праві власності на будинок та земельну ділянку на користь своїх доньок від першого шлюбу. Нещодавно йому стало відомо, що 24.01.2018, його цивільна дружина без його відома, скориставшись отриманою шляхом обману довіреністю, відчужила належну йому 1/2 частку в будинку та земельну ділянку в АДРЕСА_2 , за кадастровим номером 212365550:05:003:0354 на користь своїх доньок від першого шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Враховуючи викладене, належна йому частка у житловому будинку в АДРЕСА_1 та земельна ділянка в незаконний спосіб вибули з його власності. Вказані правочини є протиправними та підлягають визнанню недійсними, з огляду на наступне. Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору довіреності та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житлі після укладення договору дарування. Однак, укладаючи оспорюваний договір довіреності, він діяв під впливом обману та помилки відносно правової природи угод, прав та обов`язків сторін, оскільки ніколи не збирався відчужувати та передавати земельну ділянку і будинок іншим особам у власність, у якому проживає та іншого житла не має. Він вважав, що укладає договір довіреності, яким надає право колишній дружині тільки оформити документи для виїзду за кордон. При цьому, після підписання договорів, фактично будинок не передавав, від особистих речей його не звільняв, залишився там проживати. Під час укладення оспорюваного договору його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором довіреності, що надав можливість відповідачці укласти договори дарування його майна. При цьому, недійсність договору довіреності призводить до недійсності договорів дарування, якими відчужено належне йому майно, оскільки такі теж укладені всупереч його волі. Спірне майно вибуло з його власності на підставі договорів про які він не знав та, які не укладав. Вибуття майна з володіння власника за недійсного договору про який власник не знав та не міг знати та який в подальшому судом визнано недійним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Оскільки спірне майно вибуло без його волі, то він має право витребувати це майно від недобросовісного набувача.

З врахуванням наведеного, позивач просив: визнати недійсними та скасувати довіреність від 29.05.2017, реєстровий № 2/647, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 , посвідчену державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц Оленою Іванівною; визнати недійсними та скасувати договір дарування від 24.01.2018 року, реєстровий № 1-122, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц Оленою Іванівною; визнати недійсними та скасувати договір дарування від 24.01.2018 року, реєстровий №1-124, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори Пріц Оленою Іванівною. Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 1/2 частину права власності на житловий будинок, загальною площею 91,14 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею - 0,0750 га, за адресою: АДРЕСА_1 , за кадастровим номером 212365550:05:003:0354.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено. Судові витрати залишено за позивачем. Скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду від 20 травня 2021 року.

Додатковим рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2022 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Александрова Є.М. про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та витрат пов`язаних у зв`язку із розглядом справи - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані із розглядом справи у сумі 33537,72 (тридцять три тисячі п`ятсот тридцять сім) гривень 72 копійки.

В апеляційній скарзі на рішення суду ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки, та безпідставно відмовив у заявленому позові.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_1 просить скасувати додаткове рішення та відмовити у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу та витрат пов`язаних у зв`язку із розглядом справи.

Відзиву на апеляційні скарги не надходило.

Апелянт, його представник в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Апелянт ОСОБА_1 надіслав суду чергове письмове клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з його хворобою.

З приводу апелянта та його представника необхідно зауважити наступне.

Згідно із ч.3 п.п.10,11 ст.ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що апеляційне провадження у даній справі відкрито у січні 2023 року, розгляд справи раніше відкладався на значний термін за клопотанням апелянта в зв`язку з його хворобою, а представник апелянта жодного разу в судове засідання не з`явився, апеляційний суд дійшов висновку, що процесуальна поведінка апелянта та його представника спрямована на затягування і перешкоджання розгляду справи, суперечить завданню цивільного судочинства, і фактично є зловживанням процесуальними правами, а тому відхиляє клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, та на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України, вважає за можливий розгляд даної справи у відсутності апелянта та його представника.

В судовому засіданні представник відповідачів адвокат Александров Є.М. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачів, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційних скарг, вважає, що такі не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи встановлено, що 11 травня 2007 року відповідач по справі ОСОБА_2 купила за 40000 (сорок тисяч) гривень у громадян ОСОБА_8 та ОСОБА_9 належний продавцям на праві приватної власності житловий будинок, загальною площею 91,14 кв.м., житловою площею 55,26 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується договором купівлі продажу, посвідченого 11 травня 2007 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу, Маріна А.С. за реєстровим номером 2080.

01 червня 2016 року між сторонами, ОСОБА_2 , як " ОСОБА_10 " та ОСОБА_1 , як " ОСОБА_11 ", було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_10 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, подарувала, а Обдаровуваний прийняв у дар належну Дарувальнику на праві приватної власнності 1/2 частину житлового будинку за номером АДРЕСА_1 . Житловий будинок (1.А) що відчужується за цим договором, має житлову площу 55,26 кв.м., загальну площу 91,14 кв.м. Зазначений договір був посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу, Маріна А.С. та зареєстрований в реєстрі за №873.

За договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу, Маріна А.С. за реєстровим номером 1554, ОСОБА_12 "Продавець" передав у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Покупцю) земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0354, загальною площею 0,0750 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

29 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважив відповідача ОСОБА_2 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями (в тому числі) з питань відчуження, управління, а також вчинення для нього та/чи у його інтересах будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого нерухомого майна, визначаючи у всіх випадках суми, терміни та інші умови правочинів на власний розсуд. Окремим пунктом, у вказаній довіреності, ОСОБА_1 надав право ОСОБА_2 подарувати від його імені 1/2 (одну другу) частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належну до нього земельну ділянку, та земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,075 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :05:003:0354 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (кожній в рівній частині). Довіреність видана з правом передоручення представниками наданих їм повноважень третім особам і зберігає чинність до 29 травня 2018 року, якщо не буде припинена раніше цієї дати. Вказана довіреність посвідчена 29 травня 2017 року державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Кицка М.М. та зареєстрована в реєстрі за №2-647.

24 січня 2018 року між ОСОБА_1 , від імені якого на підставі його довіреності з правом передоручення, посвідченою Рахівською ДНК 29.05.2017 за реєстром №2-647 діє ОСОБА_2 та на підставі довіреності по праву передоручення, виданої ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 , посвідченої Рахівською ДНК 29.05.2017 за реєстром №2-649, діє ОСОБА_13 та ОСОБА_14 від імені якої на підставі її довіреності, посвідченої Рахівською ДНК 31.05.2017 за реєстром №2-689 діє Годван Микола Іванович, як "Дарувальники" та ОСОБА_3 , від імені якої та на підставі її довіреності, посвідченої Мішелем Джентальє, державним нотаріусом Штату Нью Йорк, 30 листопада 2017 року діє ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від імені якої та на підставі її довіреності, посвідченої Мішелем Джентальє, державним нотаріусом Штату Нью Йорк, 30 листопада 2017 року діє ОСОБА_15 , як "Обдаровуваними", було укладено договір дарування житлового будинку, за яким Дарувальники, (у особі представника) подарували, а Обдаровувані (у особі представника) прийняли у дар житловий будинок АДРЕСА_1 , на земельній ділянці площею 0,0764 га з кадастровим номер :05:002:0314. Житловий будинок, який є предметом цього договору, має житлову площу 55,26 кв.м., загальну площу 91,14 кв.м. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Пріц О.І. та зареєстрований в реєстрі за №1-122.

Також 24 січня 2018 року відповідачка ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_1 та на підставі його довіреності посвідченої Рахівською ДНК 29.05.2017 за реєстром №2-647, відчужила на підставі договору дарування земельної ділянки в користь своїх дочок: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельну ділянку з кадастровим номером :05:003:0354, загальною площею 0,0750 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Обгрунтовуючи заявлені вимоги позивач ОСОБА_1 вказує, що відповідачка ОСОБА_2 , яка є його цивільною дружиною, під час підписання довіреності ввела його в оману щодо змісту довіреності. Його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, а тому довіреність та послідуючі правочини укладені на підставі вказаної довіреності підлягають скасуванню та повинні бути визнані судом недійсними.

Згідно ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст.238 ЦК України, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно із ч.3 ст.244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Таким чином представництво за довіреністю є правовідношенням, за яким особа уповноважується вчинити правочини від імені та в інтересах довірителя. Особливістю відносин представництва є те, що вони виникають та існують в інтересах особи, яка добровільно надала іншій особі право вчинити певний перелік дій, які вона заздалегідь схвалює. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки лише для особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.43 Закону України «Про нотаріат», при вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно із ст.49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема: вчинення такої дії суперечить законодавству України; є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства. Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 2.1 Глави 4, Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції 22.02.2012 №296/5, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені однієї або кількох осіб, на ім`я однієї особи або кількох осіб за усним зверненням довірителя. У довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику.

Згідно п.7 Глави 4 Розділу ІІ вказаного Порядку, посвідчені нотаріусами довіреності, а також передоручення за ними, припинення їх дії підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей у порядку, установленому Положенням про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2006 № 111/5, зареєстрованим 28.12.2006 року за №1378/13252.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що нотаріусом при при посвідчені довіреності від імені позивача дотримані вищевказані вимоги закону: особу довірителя встановлено за паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданим Рахівським РВ УМВС України в Закарпатсьбкій області 11.06.2014 року та карткою платника податків № НОМЕР_2 від 17.06.2014, у довіреності чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику, довіреність підписана особисто довірителем Молдавчук Т.М. у присутності нотаріуса, дієздатність його перевірено, довіреність зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій.

Відповідно до ч.1 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність.

Згідно п.6 Глави 4 Розділу ІІ вказаного Порядку, особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної, може у будь-який час скасувати довіреність або довіреність, видану в порядку передоручення. Нотаріус, завідувач державного нотаріального архіву при одержанні заяви про скасування довіреності або передоручення робить про це відмітку на примірнику довіреності, що зберігається у справах нотаріуса, у державному нотаріальному архіві, і відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій.

Якщо особа, яка видала довіреність, подасть примірник довіреності, що є у неї, напис про скасування довіреності або передоручення робиться і на цьому примірнику, після чого він разом із заявою додається до примірника, що зберігається у справах нотаріуса, в державному нотаріальному архіві.

Повідомлення особи, яка видала довіреність, представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність, про скасування довіреності може бути оформлено нотаріусом згідно з цим Порядком шляхом передавання відповідної заяви.

У посвідченій довіреності нотаріусом в окремому абзаці вказано, що Молдавчуку Т.М. роз`яснено вимоги ст.ст. 240-245, 247 250 ЦК України щодо поняття довіреності, її форми, строків передоручення, припинення представництва за доверностю, скасування довіреності та відмови представника від від вчинення дій, які були визначені довіреністю.

Позивач ОСОБА_1 жодних дій щодо припинення представництва, скасування довіреності, у встановленому законом порядку, не вчиняв та не надав доказів про зверненння до нотаріуса із заявою про скасування довіреності виданої ним 29.05.2017, реєстровий №2/647.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою,п`ятою та шостою статті 203цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1-5, ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем відповідно до ст.ст.12, 13, 77-81 ЦПК України не подано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, і не доведено, що волевиявлення позивача під час посвідчення довіреності не було вільним, не відповідало його волі, та наявність факту обману позивача відповідачкою ОСОБА_2 щодо змісту оскаржуваної довіреності.Посилання позивача, якими він обґрунтовує заявлений позов є голослівними, ґрунтуються виключно на припущеннях.

З врахуванням навденого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав для визнання недійсною довіреності та правочинів, які укладені на підставі доверності, а також наявність підстав у позивача для витребування у відповідачів 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 0,075 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 статті 133 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових витрат та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада від 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.

Матеріалами справи доведено,що ОСОБА_2 понесла витрати на правничу допомогу, на підтвердження яких надала Договір про надання правової допомоги від 24.05.2021, який підписаний сторонами - адвокатом Александровим Є.М. (як Виконавець) та ОСОБА_2 (як Замовник); Додаток №1 до договору від 24 травня 2021 року про вартість послуг за правову допомогу адвоката; рахунок на оплату згідно Договору про надання правової допомоги №3 від 24.05.2021 на загальну суму 33537,72 гривень; Акт прийняття-здавання наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги від 21 листопада 2022 року; роздруківки АТ КБ "ПриватБанк" від 28 червня 2022 року, які підтверджують, що відповідачем ОСОБА_2 внесенео на особистий рахунок адвоката Александрова Є.М. кошти на загальну суму - 33537,72 гривень.

Колегія суддів вважає, що надані адвокатом в суді першої інстанції послуги, затрачена на них кількість годин та їх вартість, узгоджуються з матеріалами справи та процесуальними діями, які вчинялись під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (дійсності та необхідності) і розумності, та є обґрунтованими.

Дані висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду, які висловлені у постановах від 05.09.2019р у справі №826/841/17, від 09.07.2019р. у справі №923/726/18, від 26.02.2020р. у справі №910/14371/18, від 09.04.2019р. у справі №826/2689/15, від 25.05.2021р. у справі №910/7586/19.

За вказаних обставин суд першої інстанції правомірно їх задовольнив, та стягнув з позивача на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу. Підстав для скасування чи зміни додаткового рішення не має.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а судових рішень суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2022 року та додаткове рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 09 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 22 вересня 2023 року.

Головуючий :

Судді: