ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1729/20 Номер провадження 22-ц/814/1960/23Головуючий у 1-й інстанції Миркушіна Н. С. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

розглянув у письмовому провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 липня 2022 року, у складі судді Миркушіної Н.С., повний текст рішення складено 08 серпня 2022 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

встановила:

У жовтні 2020 року АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до Хорольського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного договору у формі анкети-заяви № б/н від 18.09.2012 року відповідач ОСОБА_1 отримав кредит.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором. У зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 16714,38 грн., яка складається з наступного: 7270,23грн. заборгованість за тілом кредиту в т.ч. 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 7250, 23 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0, 00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0, 00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2 603, 80грн.- заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 6840, 35 грн. нарахована пеня; 0, 00 грн. нараховано комісії та судовий збір в сумі 2102, 00 грн.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 27 липня 2022 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач, підписавши договір у формі анкети-заяви № б/н від 18.09.2012 року, висловив згоду та виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна» та стверджує про те, що згадана вище заява була підписана відповідачем.

У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку http://privatbank.ua/terms/pages/70/, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству не суперечить.

Позивач зазначає, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, тому вважає, що доказом наявності факту ознайомлення з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Позивач вважає, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Третяк К.П. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача та залишити без змін рішення місцевого суду, яке вважає законним і обґрунтованим.

Розгляд цієї справи проводиться в письмовому провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив, що 18.09.2012 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав договір у формі анкети-заяви № б/н від 18.09.2012 року (т.1 а.с.14), згідно якої висловив бажання отримати від позивача дебетову особисту картку, зазначивши у цій графі відповідну позначку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач оформив дебетову картку та не підписував умов, згідно яких виявив бажання отримати кредитні кошти, а встановлення банком кредитного ліміту є безпідставним.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В анкеті-заяві від 18.09.2012 р. відповідач ОСОБА_1 особистим підписом висловив свою згоду про те, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг та взяв зобов`язання виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг та самостійно знайомитися з їх змінами на сайті ПриватБанку за посиланням www.privatbank.uа.

Отже між сторонами 18.09.2012 р. укладено договір про надання банківських послуг у вигляді анкети-заяви.

10.06.2013 р. відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну карту № НОМЕР_1 , термін дії якої 01/16. В подальшому відповідачу банк видав картки № НОМЕР_2 , дата відкриття 07.09.2015, зі строком дії 09/19; № НОМЕР_3 , дата відкриття 13.12.2017, зі строком дії до 09/21; № НОМЕР_4 , дата відкриття 03.11.2017, зі строком дії до 10/21, що підтверджується довідкою ПриватБанку (а.с. 13).

Як убачається з виписки про рух коштів, наданої позивачем до суду першої інстанції, починаючи з 10.06.2013 р. до 12.09.2020 р. відповідач активно користувався вказаними кредитними картками, розраховувався за товари та послуги в торговельних мережах, в тому числі через Інтернет, здійснював поповнення вказаних карток готівкою через банківські термінали самообслуговування, знімав готівку в банкоматах, здійснював перекази між власними рахунками «Скарбничка», погашення заборгованості.

У виписці також відображена інформація про зміну кредитного ліміту, що також підтверджується довідкою, наданою позивачем до позовної заяви, зокрема, 09.04.2017 р. відповідачу збільшено кредитний ліміт до 1000,00 грн., 13.12.2017 р. зменшено кредитний ліміт до 1000 грн., 17.02.2019 р. кредитний ліміт зменшено до 0,00 грн. (а.с. 12, 145-153).

Згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 18.09.2012 р. станом на 16.09.2020 р. становить 16714,38 грн., та складається з 7270,23грн. заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 7250, 23 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 2603,80 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6840,35 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії (а.с. 6-11).

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджено той факт, що відповідач ОСОБА_1 дійсно отримав від банку кредитні кошти на картку, однак неналежним чином виконував зобов`язання по сплаті заборгованості, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором у сумі 7270,23 грн.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути пеню та заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені, в тому числі її розмір і порядок нарахування, а також відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18.09.2012 року, послався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.uа, як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.uа, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витягз Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Тоді як згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд враховує, що обґрунтування наявності обставин повинне здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В«Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Дані висновки суду повністю збігаються з позицією Верховного суду, висловленою в постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17, де вказується, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: www.privatbank.uа, які містяться в матеріалах даної справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18.09.2012 року шляхом підписання заяви-анкети.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату пені.

В анкеті-заяві від 18.09.2012 р., підписаній сторонами, не визначено умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, зокрема пені, за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також відсотків, нарахованих на прострочений кредит згідно ч.2 ст. 625 ЦК України.

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для нього.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на вищенаведене, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» пені у сумі 6840,35 грн., яка визначена позивачем за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань.

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18.

Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, право кредитора нараховувати передбачені договором відсотки за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як вказувалося вище, згідно розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 18.09.2012 р. станом на 16.09.2020 р. за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, становить 2603,80 грн.

Згідно виписки про рух коштів (а.с. 145-153), наданої позивачем до суду першої інстанції, позивач, починаючи з 01.03.2018 р. здійснював щомісячне нарахування відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5 %, з 01.11.2019 р. по 01.03.2020 р. здійснено нарахування процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на загальну суму 2603,80 грн. Поряд із цим, згідно цієї виписки про рух коштів, 23.10.2020 р., після нарахування процентів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивачем здійснено відміну відповідачу штрафів за минулі періоди згідно рішення банку на суму 6840,35 грн. При цьому позивачем не конкретизовано, за який саме період здійснено відміну відповідачу штрафів, чи включені у вказану суму проценти, що були нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин позивач не довів належними і допустимими доказами наявність заборгованості відповідача зі сплати процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України на суму 2603,80 грн.

Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти відповідно до договору про надання банківських послуг від 18.09.2012 р. б/н в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» відповідачем ОСОБА_1 не повернуті, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за тілом кредиту, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на 16.09.2020 р. становить 7270,23 грн. (в т.ч. 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 7250, 23 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту) грн.

Підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені за вказаним договором станом на 16.09.2020 р. у сумі 6840,35 грн. відсутні. Також позивачем не доведено наявність у відповідача заборгованості зі сплати процентів, нарахованих відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, на суму 2603,80 грн.

За таких обставин, апеляційна скарга позивача підлягає до часткового задоволення, рішення місцевого суду скасуванню та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 7270,23 грн. заборгованості за тілом кредиту (в т.ч. 20,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту, 7250, 23 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту), за договором про надання банківських послуг від 18.09.2012 р. б/н, станом на 16.09.2020 р. В іншій частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» необхідно відмовити.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач за подачу позовної заяви сплатив 2102,00 грн. судового збору та 3153,00 грн. за подачу апеляційної скарги, а всього 5255,00 грн.

Враховуючи те, що апеляційним судом апеляційна скарга задовольняється частково, рішення суду скасовується та ухвалюється нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог банку (на 44%), тому з відповідача на користь позивача згідно положень ст.141 ЦПК України підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальній сумі 2312,20 грн. (5255х44%=2312,20).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. п. 3, 4, ст.ст. 382-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 27 липня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) заборгованість за договором № б/н від 18.09.2012 року, яка складається з заборгованості за тілом кредиту у 7270,23 грн. (сім тисяч двісті сімдесят гривень 23 копійки) станом на 16.09.2020 р.

У задоволенні іншої частини позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д) витрати зі сплати судового збору у сумі 2312,20 грн (дві тисячі триста дванадцять гривень 20 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07.03.2023 р.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук