ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 листопада 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10188/20

Головуючий у першій інстанції Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1266/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 серпня 2023 року (повний текст складено 13.08.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини, -

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:

- стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07.07.2020, припинити;

- стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з часу звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття;

- стягнути з відповідачки на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за судовим наказом, виданим Деснянським районним судом м. Чернігова 16.07.2020, з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 07.07.2020 та до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ перебуває на виконанні у виконавчій службі, позивачем сплачуються аліменти.

Зазначав, що з 29.09.2020 донька проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації та повністю перебуває на його утриманні, що свідчить про відсутність підстав для подальшого стягнення аліментів на користь відповідачки. З вересня 2020 року відповідачка перебуває за кордоном, доньку залишила, будь-які кошти на її утримання не надає, невідомо як розпоряджається законно присудженими дитині аліментами.

Стверджував, що виключно він на час звернення з позовом займався утриманням доньки, її навчанням, а відповідачка від виховання дитини самоусунулась.

Указував, що враховуючи те, що з 29.09.2020 донька перестала проживати з матір`ю, а стала проживати з батьком, тобто змінився сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, та особи, яка їх одержує, враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, є необхідність захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь матері аліментів, оскільки сімейний стан платника аліментів та особи, що їх одержує змінився, а дитина стала мешкати з батьком. Відповідно виникли підстави для стягнення аліментів на його користь.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 03.08.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача усі понесені документально підтверджені судові витрати по справі, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що дитина хоч і зареєстрована разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , але починаючи з 29.09.2020 проживає разом зі своїм батьком, за його зареєстрованим та фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 , оскільки мати фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків.

Позивач звертає увагу на те, що донька ОСОБА_4 із самого початку військової агресії РФ та по теперішній час постійно проживає без реєстрації зі своїм батьком. У вказаний період саме батько забезпечував матеріальне утримання своєї дитини, піклувався про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, займався її вихованням, забезпечував належний рівень як фізичного так і психологічного розвитку дитини, збереженням життя та здоров`я дитини під час активних бойових дій. У той час як мати взагалі не цікавилася життям своєї дитини у вказаний період часу.

Указує, що факт проживання дитини з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на її утримання, є істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів.

Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що дитина фактично проживає разом з матір`ю, адже донька вже четвертий рік проживає разом з батьком, в той час як матір три роки перебуває за межами території України.

Уважає, що районний суд не мав законних підстав для продовження розгляду справи, та повинен був зупинити її розгляд до набрання законної сили рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області у справі №750/1498/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представників адвоката Кравченка В.В. та адвоката Усову Ю.О., які просили задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Прокоф`єва Б.І., який просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині мотивів відмови у задоволенні заяви.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності підстав, встановивши, що на час розгляду справи дитини проживає з матір`ю і знаходиться на її утриманні.

З висновком районного суду про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 апеляційний суд погоджується, однак такого висновку суд першої інстанції дійшов із помилкових мотивів.

Судом у справі встановлено, що сторони є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (том 1 а.с. 8).

Судовим наказом, що виданий Деснянським районним судом м. Чернігова 16.07.2020 (справа № 750/5662/20, провадження №2-н/750/1271/20) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2020 та до досягнення дитиною повноліття (том 1 а.с. 7).

31.07.2020 головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Василенко О.М. відкрито виконавче провадження № 62693442 з виконання судового наказу №2-н/750/1271/20, виданого 28.07.2020 Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку і не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2020 та до досягнення дитиною повноліття (том 1 а.с. 11).

Довідкою про сплату аліментів, виданою Центральним відділом державної виконавчої служби у м. Чернігові 04.02.2021 № 62693442, підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно сплатив аліменти на користь ОСОБА_2 у період з 07.07.2020 по 04.02.2021. Станом на 04.02.2021 має переплату на 44,69 грн (том 1 а.с. 90). Зазначене також вбачається із копій квитанцій № 0.0..1 від 18.08.2020, №0.0..1 від 18.08.2020, № 0.0..1 від 23.09.2020 (том 1 а.с. 12).

21.12.2021 головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Шурубенко О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу по виконавчому провадженню № 626933442 на підставі заяви стягувача ОСОБА_2 від 21.12.2021, яким останній повернуто судовий наказ №2-н/750/1271/20, виданий 28.07.2020 Деснянським районним судом м. Чернігова. Встановлено строк повторного пред`явлення виконавчого документу для виконання до 17.10.2031.

На підтвердження факту проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 з позивачем та її утримання, останнім надано:

- акт від 22.10.2020, складений депутатом Ріпкинської селищної ради Грузд М.Я. в присутності жителів буд. АДРЕСА_3 , ОСОБА_5 , кв. 7 та ОСОБА_1 про те, що він та його дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживають за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації з 29.09.2020. Факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 підтвердили сусіди ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (том 1 а.с. 16);

- довідку КП Ріпкинська житлово-експлуатаційна дільниця №1745 від 23.10.2020, видану ОСОБА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що разом з ним проживає його дитина ОСОБА_3 дочка, ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дитина проживає разом з батьком та знаходиться на його утриманні (том 1 а.с. 17);

- акт від 18.01.2021, складений депутатом Ріпкинської селищної ради Литвинюк Л.М. в присутності жителів буд. АДРЕСА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що без реєстрації з 29.09.2020 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 88);

- довідку КП Ріпкинська житлово-експлуатаційна дільниця №23 від 19.01.2021 про те, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з ним проживає його дитина ОСОБА_3 дочка, ІНФОРМАЦІЯ_1 та знаходиться на його утриманні (том 1 а.с. 89).

- акт обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , складений представниками Ріпкинської селищної ради, про те, що за вказаною вище адресою проживають: ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (том 1 а.с. 87);

- копії квитанцій (том 1 а.с. 21-27, 93-95).

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 разом із ним (справа №750/843/21) (том 1 а.с. 102-114).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня

2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , за місцем його фактичного проживання.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня

2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 26 січня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 11 листопада 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 травня 2021 року скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення фактичного місця проживання дитини відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2023 року залишено без змін (том 1 а.с. 156-159).

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_8 , від батька та повернення її матері (справа № 750/1498/23).

У даній справі ОСОБА_1 подано зустрічний позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, у прийнятті якого ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.04.2023 відмовлено (том 1 а.с. 189 -192).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 15.06.2023 ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09.04.2023 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с. 193-199).

Питання про прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини до спільного розгляду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини за даними Єдиного державного реєстру судових рішень на час апеляційного перегляду справи №750/10188/20 не вирішено.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошують, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Основною конституційною засадою судочинства, серед іншого, є обов`язковість судового рішення (п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України), що є однією із важливих складових принципу правової визначеності, а також права на справедливий суд, закріпленого, зокрема, у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Згідно ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як встановлено судом, з позивача на користь відповідачки стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки за судовим наказом №2-н/750/1271/20, виданим 28.07.2020 Деснянським районним судом м. Чернігова. Судовий наказ перебував на примусовому виконанні, 21.12.2021 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду в листопаді 2020 року, у січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом із ним (справа №750/843/21).

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 06 червня 2022 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 17 травня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з ним відмовлено. Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

У лютому 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про відібрання малолітньої дитини ОСОБА_8 від батька та повернення її матері.

Сторонами не заперечується, що з грудня 2021 року малолітня ОСОБА_9 проживає з батьком. Зазначену обставину позивач вважає підставою для припинення стягнення з нього аліментів на користь відповідачки.

Однак дитина перебуває у батька безпідставно і незаконно з огляду на наявність судового рішення, яким відмовлено у визначенні місця проживання доньки ОСОБА_4 разом з батьком позивачем. При цьому наразі матір`ю дитини ініційовано у суді позов про відібрання її від батька.

За викладених обставин, суд першої інстанції помилково встановивши, що дитина проживає разом з відповідачкою (матір`ю), зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про припинення стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 та про стягнення аліментів з відповідачки на його користь.

Доводи апеляційної скарги про необхідність зупинення районним судом розгляду справи до набрання законної сили рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області у справі №750/1498/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини не є слушними зважаючи на таке.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатись на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Визначена у п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Як зазначалось вище, у провадженні районного суду перебуває справа №750/1498/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини, у цій справі питання про прийняття до спільного розгляду зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини за даними Єдиного державного реєстру судових рішень не вирішено.

Відтак, вирішення цієї справи, зважаючи на те, що предметом позову в ній є припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів, не залежить від вирішення справи №750/1498/23, предметом позову в якій є відібрання дитини.

Крім того, із заявою про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №750/1498/23 представник ОСОБА_1 адвокат Кравченко В.В. звернувся 26.07.2023, на стадії розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 3 ст. 210 ЦПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених п. 1-3, 4-1 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

Отже, процесуальним законодавством не передбачено зупинення провадження у справі на стадії її розгляду по суті на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Виходячи зі змісту статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватися у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин, залежносте. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 4 ст. 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються:

- фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

- докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

- мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

- чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

- норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

- норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Тобто у рішенні суд першої інстанції зобов`язаний дати відповіді на кожен аргумент позовної заяви, інакше матиме місце порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого супового розгляду в такому його елементі, як мотивація судового рішення.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (рішення у справах: "Walchli v. France" від 26 липня 2007 року, "TOB "Фріда" проти України" від 08 грудня 2016 року).

Також Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" від 01 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвіссарі проти Фінляндії" від 27 вересня 2001 року).

У даному випадку суд першої інстанції ухваливши по суті правильне рішення не дотримався вимог ст. 265 ЦПК України, а тому колегія суддів уважає за необхідне змінити рішення районного суду, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 03 серпня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 листопада 2023 року.

Головуюча О.Є. Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко