Справа №486/288/21 Головуючий суду першої інстанції Волкова О. І.
Провадження №22-ц/812/120/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Ковальським Є. В.,

без участі учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 грудня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Волкової О. І. в приміщенні суду в м.Южноукраїнськ Миколаївської області, повний текст якого складено 28 грудня 2021 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предметі спору Южноукраїнська міська рада Миколаївської області та ОСОБА_3 , про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 подала до суду вказаний позов, який обґрунтовувала наступним.

Позивач вказувала, що 04 листопада 1998 року ОСОБА_1 на сім`ю з п`яти осіб отримав ордер на кімнату у гуртожитку АДРЕСА_1 .

У 2005 році між нею та відповідачем було розірвано шлюб, після чого у 2006 році ОСОБА_1 виїхав з вищезазначеного житлового приміщення та став проживати за іншою адресою.

У 2017-2018 роках відповідач обіцяв добровільно знятися з реєстрації у вказаному приміщенні, але слова не дотримався.

У зв`язку з тим, що відповідач не проживає у зазначеній кімнаті гуртожитку більше 6 місяців, участі в утриманні житла і оплаті комунальних послуг не приймає, а отже втратив інтерес до цього житла, позивач просила на підставі ст.71 ЖК України визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 грудня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування вищезазначеною кімнатою.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не проживає у вищезазначеній кімнаті досить тривалий час, вона не є його місцем проживання чи перебування, а тому він має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом всіх обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначав, що ордер на кімнату видавався саме на його ім`я, а тому він разом із своєю сім`єю був і є квартиронаймачем. Він не втратив інтерес до вказаного приміщення, бо це його єдине житло, там знаходяться належні йому меблі та одяг. ОСОБА_2 вже зверталася до суду з аналогічними позовними вимогами, однак їй було відмовлено у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, серед іншого, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні.

Згідно з ст.259, 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи. Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.

Повний текст оскаржуваного судового рішення свідчить про те, що рішення не підписано складом суду (а.с.75-77).

Вказане свідчить про те, що наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до положень ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України установлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі 344/19735/19 (провадження №61-13123св21) зазначено, що «Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил Цивільного процесуального кодексу України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності такої особи у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

Вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів (постанова Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13 (провадження №61-23089св19)).

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

На відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

З матеріалів справи вбачається, що 04 листопада 1998 року видано ордер №39/98 на житлову площу у гуртожитку на ім`я ОСОБА_1 зі складом сім`ї з п`яти осіб, який знаходиться на теперішній час в ЖЕУ-1 м.Южноукраїнська Миколаївської області.

Рішенням Виконавчого комітету Южноукраїнської міської ради №83 від 23 квітня 1997 року на підставі клопотання профспілки ВП ЮУ АЕС продовжено термін використання квартири АДРЕСА_2 , як гуртожиток до 01 січня 2000 року.

Рішенням Виконкому Южноукраїнської міської ради від 06 вересня 2001 року №352 «Про прийняття до комунальної власності територіальної громади міста Южноукраїнськ житлового фонду та об`єктів соціальної інфраструктури від ВП «ЮУ АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом», вищезазначена квартира перейшла до комунальної власності територіальної громади міста Южноукраїнська Миколаївської області без зміни статусу «сімейний гуртожиток».

15 вересня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З Довідки Центру надання адміністративних послуг міста Южноукраїнська від 01 лютого 2021 року вбачається, що у кв. АДРЕСА_2 зареєстроване місце проживання трьох осіб: з 27 листопада 1998 року ОСОБА_1 , як квартиронаймача, з 27 серпня 1999 року ОСОБА_2 , як його колишньої дружини, та з 07 червня 2018 року ОСОБА_3 , як доньки.

Відомості про приватизацію вищезазначеної квартири відсутні.

Згідно з актами Житлово-експлуатаційного об`єднання м. Южноукраїнська від 30 березня 2017 року та 5 жовтня 2017 року, а також об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «НАШ-31» від 11 січня та 02 лютого 2021 року факт не проживання ОСОБА_1 у кв. АДРЕСА_2 з 2014 року був зафіксований зі слів свідків.

Допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказували, що проживають по АДРЕСА_3 та знають як позивача, так і відповідача. Відповідач у кв. АДРЕСА_2 не проживає декілька років.

У 2008 р. та 2017 р. позивач зверталася до суду з приводу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. У 2018 році її позовна заява була залишена без розгляду. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 15.09.2009, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 24.02.2010, позивачу було відмовлено у визнанні ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою. Судом було встановлено, що між сторонами після розірвання шлюбу виникли стійкі неприязні стосунки, через які відповідач залишив квартиру, але зв`язку з нею не поривав.

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ураховуючи, що належних та достовірних доказів не проживання відповідача у квартирі більше шести місяців без поважної причини та втрату ним інтересу до житла, позивачем надано не було, що виключає правомірність втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 статті 8 Конвенції, суд апеляційної інстанції вважає, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Оскільки рішення суду скасоване, а апеляційна скарга відповідача задоволена, то відповідно до вимог ст.141 ЦПК України позивач повинна відшкодувати відповідачу судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1362 грн.

Беручи до уваги, що відповідач зайво сплатив судовий збір при поданні апеляційної скарги у сумі 126,60 грн, то він підлягає поверненню йому Головним управлінням Державної казначейської служби України в Миколаївській області.

Керуючись ст.374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такої, що втратила право користування житловим приміщенням.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 1362 грн.

Головному управлінню Державної казначейської служби України в Миколаївській області повернути ОСОБА_1 зайво сплачений ним при поданні апеляційної скарги судовий збір у сумі 126,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбаченихст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді С. Ю. Колосовський

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 25 січня 2023 року.