ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/17/23 Справа № 173/1244/17 Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Паромової О.О.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що 14 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики. Факт отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується його підписом на договорі займу, розпискою та Договором поруки від 14 листопада 2016 року, його дружини ОСОБА_3 . На зазначеній розписці відповідача ОСОБА_1 присутній напис позивача ОСОБА_2 про отримання розписки, яка відповідно є офертою (пропозицією укласти договір) і відповідно на оферту-акцептом. Згідно з п.1.1 договору позики, позикодавець надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності цільового характеру використання грошових коштів у сумі 185 500 грн., що дорівнює еквіваленту 7000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на момент підписання цього договору, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строк і у порядку, зазначені в Договорі. Як зазначено в 2.7 Договору погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводиться позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року, виходячи з фактичного залишку заборгованості позичальник, згідно з додатком №1 (графік погашення), який є невід`ємною частиною договору. Відповідач ОСОБА_1 , порушуючи виконання умов Договору позики б/н від 19 жовтня 2016 року, припинив повертати основну суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. Станом на 20 липня 2017 року сума заборгованості за Договором позики становить 68187 грн. 94 коп. Сума основної заборгованості за договором позики - 185500 грн. Звернення до відповідача ОСОБА_1 про повернення йому суми коштів виявилися безрезультатними. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 185 500 грн. солідарно. Накласти арешт на майно та грошові кошти, що належать відповідачам і знаходяться у них або в інших осіб.

У червні 2018 року ОСОБА_3 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою.

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані тим, що 14 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики. Згідно договору позики ОСОБА_2 надав її чоловіку ОСОБА_1 позику у сумі 185500 грн., що дорівнює еквіваленту 7000 доларів США за офіційним курсом НБУ на момент підписання цього договору, строком на 36 місяців починаючи з 14 листопада 2016 року по 14 жовтня 2019 року. За умовами вказаного договору ОСОБА_1 забов`язався повернути отриману позику та сплатити за користування нею відсотки. Позика була отримана ОСОБА_1 14 листопада 2016 року, що підтверджується самим договором позики від 14 листопада 2016 року та розпискою від 14 листопада 2016 року на суму 185500 грн. Відповідно до умов договору позики від 14 листопада 2016 року її чоловік ОСОБА_1 зобов`язався погашати заборгованість по договору щомісячно не пізніше 10 числа кожного місяця згідно графіка погашення заборгованості по договору позики. Позика мала бути повністю повернута ОСОБА_1 у строк до 14 жовтня 2019 року. ОСОБА_3 зазначає, що її чоловік повинен був повернути отриману позику у сумі 185000 грн. та проценти за користування нею, які розраховуються щомісячно при своєчасному внесені платежів відповідно до графіку погашення позики із розрахунку, яка складається відсоткової ставки в розмірі 14,99% річних та щомісячної відсоткової ставки у розмірі 1,79%. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за договором позики станом на 20 липня 2017 року кредитором ОСОБА_2 нарахована заборгованість у сумі 68187 грн. 94 коп. Таким чином на думку ОСОБА_2 у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 ніби-то утворилась заборгованість, яка складається із залишку по договору позики загалом на суму 185000 грн. У якості забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 по поверненню позики, сплати відсотків за користування позикою і сум штрафних санкцій, було укладено Договір поруки від 14 листопада 2016 року між нею та ОСОБА_2 . Згідно умов вказаного договору поруки ОСОБА_3 прийняла на себе зобов`язання перед ОСОБА_2 відповідати у повному обсязі по зобов`язанням її чоловіка ОСОБА_1 , визначених договором позики від 14 листопада 2016 року. ОСОБА_3 вказує, що на думку ОСОБА_4 , вона та її чоловік ОСОБА_1 повинні сплатити заборгованість за договором позики солідарно у сумі 185000 грн. Однак, ОСОБА_3 вважає, що договір поруки від 14 листопада 2016 року, є припиненим, оскільки ОСОБА_2 не звернувся до неї та ОСОБА_1 з відповідним позовом про стягнення заборгованості за договором позики у межах шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов`язання, так як черговий платіж за укладеним договором позики повинен бути здійсненим до 10 грудня 2016 року. Тому шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до неї, як до поручителя, скінчився 10 червня 2017 року, а позивач звернувся із позовом до суду лише у вересні 2017 року. На підставі викладеного ОСОБА_3 просила суд визнати припиненою поруку за договором поруки від 17 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 185000 грн. повністю (т.1 а.с.65, 66).

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсним.

В обґрунтування зустрічних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що при укладенні договорів позики та поруки відбулися порушення вимог чинного законодавства. Оскільки ОСОБА_2 не узгодив з ним умови укладеного договору позики. Крім того, при укладенні договору та підписанні всіх необхідних документів ОСОБА_2 повідомив їх, що грошових коштів у нього наразі немає та їм необхідно почекати деякий час. Гроші за укладеним договором позики ОСОБА_2 пообіцяв перерахувати за декілька днів на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 в банку. При цьому, він зажадав від ОСОБА_3 надати йому оригінали правовстановлюючих документів на будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після того як ОСОБА_2 отримав всі необхідні документи, він більше на зв`язок з ними не виходив. Таким чином, ОСОБА_2 шляхом вчинення шахрайських дій вирішив заволодіти грошовими коштами та майном подружжя ОСОБА_1 за допомогою судового рішення, оскільки насправді грошові кошти, які зазначені в договорі позики від 14 листопада 2016 року він від ОСОБА_2 не отримував. З цього приводу ОСОБА_3 , зверталась до Індустріального відділення поліції Дніпропетровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області та прокуратури Індустріального району м.Дніпра із заявою про вчинення злочину, а згодом у січні 2018 року з відповідними заявами до Генеральної прокуратури України та Міністерства внутрішніх справ України. ОСОБА_1 вважає, що договір позики був укладений в результаті введення його в оману, що має наслідком визнання його недійсним. Оскільки договір поруки є похідним від основного зобов`язання, то при визнанні договору позики недійсним, недійсним повинен бути визнаний і договір поруки. На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати договір позики б/н від 14 листопада 21016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 недійсним, визнати Договір поруки б/н від 14 листопада 2016 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 недійсним, відмовити ОСОБА_2 у позові до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 185000 грн. (т. 1 а.с.98-100).

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_6 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 185 500 грн. за договором позики та борговою розпискою від 14 листопада 2016 року. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору поруки від 14 листопада 2016 припиненим, відмовлено. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсними, відмовлено. Стягнуто із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі по 927 грн. 50 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 26 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невірне застосування норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення суду від 26 лютого 2020 року залишити без змін, посилаючсиь на його законність та обгрунтованість.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

14 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов п.1.1 якого ОСОБА_2 , як позикодавець, передав ОСОБА_1 , як позичальнику, грошові кошти в сумі 185 500 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору, а позичальник (тобто відповідач) зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки суми позики (фіксована незмінна сума винагороди, що нараховується у відсотках. Відсотки від суми позики є винагорода позикодавця за надання позики позичальнику, та не є відсотками за користування грошовими коштами) та повернути суму позики впродовж строку позики (т.1 а.с.7, 8).

Відповідно до п.2.1 фактичний термін користування позикою рахується з моменту утворення позичкової заборгованості і до повного її погашення.

Згідно з п.2.2 позикодавець надає позику одночасно з підписанням договору.

Відповідно до п.2.3 позика надається шляхом передачі готівки із рук Позикодавця в руки Позичальника.

Згідно з п.2.4 позика надається в готівковій формі з видачею розписки Позикодавцю.

Відповідно до п.2.7 погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться Позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року, виходячи з фактичного залишку заборгованості позичальник, згідно з додатком №1 (графік погашення), який є невід`ємною частиною.

Згідно з п.2.8 строк надання позики Позичальнику становить 36 місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Цей строк може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою Сторін до цього договору.

Відповідно до п.3.1 позика та Відсотки від Суми позики можуть повертатися одноразово або частинами, але не пізніше строку визначеного в п.2.8 цього Договору.

Згідно з п.3.6 позичальник має право на дострокове повернення Позики.

Відповідно до п.3.7 підтвердження повернення позики є передача розписки Позикодавцем Позичальнику.

Відповідно до п.3.8 позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щомісяця, не пізніше 10 числа поточного та до дня повернення позики включно.

Згідно з п.4.1 способом забезпечення зобов`язання Позичальника за цим договором є порука, у випадку необхідності оформлення застави та поручительства останні додаються до кредитного договору.

Відповідно до п.5.1 договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до моменту виконання сторонами в повному обсязі своїх обов`язків згідно з цим договором.

Пунктом 5.6 договору передбачено, що позикодавець вправі вимагати достроково повернення всієї неповернутої суми позики.

Також між позикодавцем і позичальником 14 листопада 2016 року було узгоджено та підписано Графік погашення позики, згідно якого у передбачуваний п.2.7 вищевказаного договору, погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться Позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року, виходячи з фактичного залишку заборгованості позичальника, згідно з додатком №1 (графік погашення) та у передбачуваний п.3.8 договору позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щомісяця, не пізніше 10 числа поточного та до дня повернення позики включно (т.1 а.с. 9).

14 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_1 надав розписку, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 у момент укладання договору позики грошових коштів в іноземній валюті, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи природу правочину, знаючи свої права та обов`язки у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, одержав грошові кошти в сумі 185 500 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України, від ОСОБА_2 , відповідно до договору позики від 14 листопада 2016 року (т.1 а.с.10).

ОСОБА_3 , як дружина позичальника, надала згоду на укладання договору позики від 14 листопада 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.12).

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 14 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки (т.1 а.с. 11).

Відповідно до вказаного договору поруки ОСОБА_3 зобов`язалася перед ОСОБА_2 за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 14 листопада 2016 року.

ОСОБА_8 , взяті на себе зобов`язання за договором позики від 14 листопада 2016 року не виконував належним чином відповідно до Графіку погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 20 липня 2017 року сума заборгованості ОСОБА_8 за договором позики становить - 68 187 грн. 94 коп.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції посилався на їх доведеність та обгрунтованість, та відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору поруки від 14 листопада 2016 припиненим та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсними, за недоведеністю, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з"ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 626, ч.1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі порушення боржником негативного зобов`язання кредитор незалежно від сплати неустойки та (або) відшкодування збитків і моральної шкоди має право вимагати припинення дії, від вчинення якої боржник зобов`язався утриматися, якщо це не суперечить змісту зобов`язання. Така вимога може бути пред`явлена кредитором і в разі виникнення реальної загрози порушення такого зобов`язання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першоїстатті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1054 ЦК України.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №757/62714/18 зазначив, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У ч. 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник та поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частина 4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч. 4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення ч. 4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя(третє речення ч.4 ст.559 ЦК України).

Отже, строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч. 4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Тобто, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

У справі встановлено, 14 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до умов п.1.1 якого ОСОБА_2 , як позикодавець, передав ОСОБА_1 , як позичальнику, грошові кошти в сумі 185 500 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України на момент підписання договору, а позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю відсотки суми позики (фіксована незмінна сума винагороди, що нараховується у відсотках. Відсотки від суми позики є винагорода позикодавця за надання позики позичальнику, та не є відсотками за користування грошовими коштами) та повернути суму позики впродовж строку позики (т.1 а.с.7, 8).

Відповідно до п.2.1 фактичний термін користування позикою рахується з моменту утворення позичкової заборгованості і до повного її погашення.

Згідно з п.2.2 позикодавець надає позику одночасно з підписанням договору.

Відповідно до п.2.3 позика надається шляхом передачі готівки із рук Позикодавця в руки Позичальника.

Згідно з п.2.4 позика надається в готівковій формі з видачею розписки Позикодавцю.

Відповідно до п.2.7 погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться Позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року, виходячи з фактичного залишку заборгованості позичальник, згідно з додатком №1 (графік погашення), який є невід`ємною частиною.

Згідно з п.2.8 строк надання позики Позичальнику становить 36 місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Цей строк може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється додатковою угодою Сторін до цього договору.

Відповідно до п.3.1 позика та Відсотки від Суми позики можуть повертатися одноразово або частинами, але не пізніше строку визначеного в п.2.8 цього Договору.

Згідно з п.3.6 позичальник має право на дострокове повернення Позики.

Відповідно до п.3.7 підтвердження повернення позики є передача розписки Позикодавцем Позичальнику.

Відповідно до п.3.8 позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щомісяця, не пізніше 10 числа поточного та до дня повернення позики включно.

Згідно з п.4.1 способом забезпечення зобов`язання Позичальника за цим договором є порука, у випадку необхідності оформлення застави та поручительства останні додаються до кредитного договору.

Відповідно до п.5.1 договір набуває чинності з моменту його укладення і діє до моменту виконання сторонами в повному обсязі своїх обов`язків згідно з цим договором.

Пунктом 5.6 договору передбачено, що позикодавець вправі вимагати достроково повернення всієї неповернутої суми позики.

Також між позикодавцем і позичальником 14 листопада 2016 року було узгоджено та підписано Графік погашення позики, згідно якого у передбачуваний п.2.7 вищевказаного договору, погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться Позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року, виходячи з фактичного залишку заборгованості позичальник, згідно з додатком №1 (графік погашення) та у передбачуваний п.3.8 договору позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щомісяця, не пізніше 10 числа поточного та до дня повернення позики включно (т.1 а.с. 9).

14 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_1 надав розписку, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 у момент укладання договору позики грошових коштів в іноземній валюті, усвідомлюючи значення своїх дій, розуміючи природу правочину, знаючи свої права та обов`язки у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, одержав грошові кошти в сумі 185500 гривень, що еквівалентно 7000 доларів США, за офіційним курсом Національного банку України, від ОСОБА_2 , відповідно до договору позики від 14 листопада 2016 року (т.1 а.с.10).

ОСОБА_3 , як дружина позичальника, надала згоду на укладання договору позики від 14 листопада 2016 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.12).

У забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 14 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір поруки (т.1 а.с. 11).

Відповідно до вказаного договору поруки ОСОБА_3 зобов`язалася перед ОСОБА_2 за виконання всіх зобов`язань ОСОБА_1 за договором позики від 14 листопада 2016 року.

Позичальник ОСОБА_8 , взяті на себе зобов`язання за договором позики від 14 листопада 2016 року не виконував належним чином відповідно до Графіку погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 20 липня 2017 року сума заборгованості ОСОБА_8 за договором позики становить - 68 187 грн. 94 коп.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року було зупинено провадження у цій справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики; за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим; за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсним, до набрання законної сили рішення суду у цивільній справі 202/2532/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними (т.1 а.с.228-230).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними (т.1 а.с.238, 239).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року залишено без змін (т.1 а.с.240-242).

У зустрічній позовній заяві позичальник ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 , змусив його підписати всі вищезазначені договір і розписку, однак грошової суми (суми позики) йому не надавав, оскільки не перерахував грошові кошти на вказаний ОСОБА_1 , рахунок в банку.

Слід зазначити, у підписаному сторонами договорі позики зазначається, що позикодавець надає позику одночасно із підписанням договору. Позика надається шляхом передачі готівки із рук Позикодавця в руки позичальника. Позика надається в готівковій формі з видачею розписки позикодавцю. Позикодавець передає позику одноразово (п.2.2, 2.4, 2.5, 2.6 укладеного сторонами договору).

Жодних належних доказів на спростування вказаних обставин ОСОБА_1 суду не надано.

Посилання ОСОБА_1 у зустрічній позовній заяві на те, що позика повинна була бути переведена на його банківський рахунок не підтверджується належними доказами та суперечить умовам укладеного договору.

Таким чином, позичальником ОСОБА_1 будь-яких належних доказів на підтвердження того, що грошові кошти ним не були отримані від ОСОБА_2 суду не надано.

Отже, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 має перед ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 листопада 2016 року у розмірі 185 500 грн. - сума фактично отриманих у борг коштів, яка ним добровільно не сплачується.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про про визнання припиненою поруки за договором поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, слід зазначити наступне.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України).

Згідно з ч.ч.1,2 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

У ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору поруки від 14 листопада 2016 року вбачається, що сторони погодили, що цей даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту припинення основного договору, окрім випадків, передбачених ст. 559 ЦК України (п .7.1 договору).

Умова договору поруки про його дію до моменту припинення основного договору не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 ЦК України та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України (яка діяла на час виниклих правовідносин), згідно яких порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно укладеного між сторонами договору позики (основного зобов`язання) п.2.7, Графіку погашення позики сторони погодили, що погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року.

Відповідно до п.2.7 погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків проводяться Позичальником щомісячно в строк до 14 жовтня 2019 року, виходячи з фактичного залишку заборгованості позичальник, згідно з додатком №1 (графік погашення), який є невід`ємною частиною. Відповідно до п.3.8 позичальник сплачує належні позикодавцю відсотки щомісяця, не пізніше 10 числа поточного та до дня повернення позики включно.

Таким чином, враховуючи, що договором позики передбачено погашення позики щомісячними платежами та позичальник ОСОБА_1 не сплачував кошти на погашення боргу, а відповідно до графіку погашення, з 10 грудня 2016 року у ОСОБА_2 почав відраховуватися шестимісячний строк на дострокове повернення грошових коштів за договором позики та пред`явлення вимоги до поручителя ОСОБА_3 .

Однак, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовними вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про дострокове повернення грошових коштів за договором позики у вересні 2017 року, тобто з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя ОСОБА_3 .

Отже, встановлено, порука ОСОБА_3 за договором поруки від 14 листопада 2016 року є припиненою, тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про про визнання припиненою поруки за договором поруки на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України є доведеними та обгрунтованими.

Стосовно зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору позики та договору поруки слід зазначити.

Відповідно до ч.1 та ч.3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У ст. 203 ЦК України передбачені умови дійсності правочину, а саме Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Таким чином законодавством встановлено презумпцію правомірності правочину, тобто укладений правочин є дійсним якщо він не визнаний недійсним судом, або його недійсність не встановлена законом.

Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст. 216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Звернувшись із зустрічним позовом про визнання недійсними договору позики та договору поруки ОСОБА_1 ,. посилався на те, що при укладенні договорів позики та поруки відбулись порушення вимог чинного законодавства, оскільки ОСОБА_2 не узгодив з ним умови укладеного договору позики, ввів його в оману, оскільки отримавши від нього всі необхідні підписи на складених документах грошові кошти йому так і не надав.

Встановлено, оскаржуваний договір позики укладений у відповідності із вимогами цивільного кодексу України, що ставляться до даного виду договору.

ОСОБА_1 перед підписанням договору належно і у доступній формі ознайомився з усіма його умовами договору, повністю і однаково з позикодавцем їх розумів, вважав справедливими, адекватними, розумними і жодних заперечень не мав, договір підписаний добровільно, волевиявлення позичальника було вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідало його внутрішній волі та намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов`язань.

Саме під такими умовами позичальник підписав і договір позики, і розписку, а його дружина засвідчила це у згоді на укладання такого договору, не зазначивши про наявність тиску на чоловіка, або обману чи помилки та тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Посилання ОСОБА_1 на те, що умови договору позики не були з ним узгодженими спростовується його підписом у зазначеному договору позики, тобто своїм підписом підтвердив погодження всіх умов в укладеному договорі позики.

Будь-яких зауважень чи заперечень в самому договорі позичальник ОСОБА_1 не зазначив, і до часу пред`явлення до нього позову про повернення боргу будь-яких заперечень проти укладеного договору не висловлював.

У розписці ОСОБА_1 підтвердив, що в момент укладання договору позики, він усвідомлював значення своїх дій, розумів природу правочину, знав свої права та обов`язки, у відповідності зі справжньою волею без будь-якого застосування фізичного чи психологічного примусу, на вигідних для нього умовах, що не є результатом впливу тяжких обставин, отримав грошові кошти в позику у визначеній договорі сумі. Тобто даною розпискою ОСОБА_1 ,. підтвердив, що укладений договір позики відповідав його волі та волевиявленню. В чому полягав обман ОСОБА_1 при укладенні договору позики він не обґрунтував.

Крім того, ОСОБА_1 оскаржував у судовому порядку вищевказаний договір позики та розписку і рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору позики та розписки недійсними (т.1 а.с.238, 239).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2022 року залишено без змін (т. 1 а.с.240-242).

Крім того, слід зазначити, що позичальник ОСОБА_1 не є стороною у оскаржуваному ним договорі поруки, який було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договору позики та договору поруки повинно бути відмовлено.

За таких обставин, враховуючи викладене, апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання договору поруки припиненим, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсним - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошові кошти за договором позики від 14 листопада 2016 року та борговою розпискою від 14 листопада 2016 року у розмірі - 185 500 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання поруки припиненою - задовольнити.

Визнати припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки від 14 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору позики і договору поруки недійсним - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір за звернення ОСОБА_2 з позовною заявою у розмірі 1 855 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді Т.П.Красвітна

О.В.Свистунова