Справа № 144/1553/17
Провадження № 2/144/3/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" лютого 2023 р. Теплицький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді - Германа О.С.,

секретаря судового засідання - Пігулі А.А.,

за участі : позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Човганюк А.І.,

представника відповідача, адвоката Притули Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Теплицька селещна рада Гайсинського району Вінницької області, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним-,

В С Т А Н О В И В:

14 листопада 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , на час її смерті їй належало майно, а саме: 2/3 частини житлового будинку, надвірних будівель, що розташований в АДРЕСА_1 ; земельна ділянка розміром 2,16 га, що належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії 1-ВН № 052237 виданого Залузькою сільською радою 05 липня 2002 року, як спадкове майно, після смерті свого чоловіка, батька позивача ОСОБА_5 ; права на майновий пай серії ВІ ХVІІІ № 005842 від 8 вересня 2009 року. Після смерті матері, в листопаді 2016 року, під час подання заяви про прийняття спадщини ОСОБА_1 стало відомо, що існує заповіт від 01 вересня 2010 року, посвідчений, секретарем Залузької сільської ради Теплицького району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за №115, при цьому за життя, померла ОСОБА_4 повідомляла позивача про складання заповіту на ОСОБА_2 , однак лише на частину житлового будинку та на один земельний пай, ще один земельний пай та один майновий пай вона мала залишити позивачу, при цьому передала їй в руки оригінал Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ВН № 052244 та Свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Згідно заповіту ОСОБА_4 заповіла на користь ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 2,16 га, що належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії 1-ВН №052237 виданого Залузькою сільською радою 05 липня 2002 року та житловий будинок, надвірних будівель, що розташований в АДРЕСА_1 , позивач вказує, що даний заповіт не відповідає дійсним намірам ОСОБА_4 , та на час складання заповіту стан здоров`я спадкодавця був не стабільний, вона була сліпою, тому просить визнати заповіт недійсним.

26 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, просить суд в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовити. У відзиві вказав, що за життя, 01 вересня 2010 року його бабуся ОСОБА_4 , склала заповіт відповідно до якого все майно залишила йому, заповіт був посвідчений секретарем Залузької сільської ради Теплицького району Вінницької області, зареєстрований в реєстрі за №115, вказав, що твердження позивача про те, що ОСОБА_4 мала бажання, щоб після її смерті один земельний та один майновий перейшли у власність до ОСОБА_1 то вона склала б відповідний заповіт, за свого життя ОСОБА_4 не передавала ОСОБА_1 . Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ВН №052244 та свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства серії ВІ ХVІІІ №005842, так як мати відповідача бачила вищевказані документи у будинку ОСОБА_4 вже після її смерті, на думку відповідача ОСОБА_1 заволоділа вказаними документами вже після похорону ОСОБА_4 . Крім того ОСОБА_2 у відзиві вказав, що померла ОСОБА_4 на час складання заповіту, 2010 рік, мала добрий стан здоров`я, і до 2015 року самостійно їздила в лікарню, ходила в магазин, купувала різні продукти харчування, тобто могла, ще бачити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовільнити, вказала, що її мама, померла ОСОБА_4 на час складання заповіту, 01 вересня 2010 року мала поганий стан здоров`я, а саме не бачила, та взагалі мала намір скласти заповіт відповідно до якого частку спадкового майна мала заповісти їй, тому просить визнати заповіт недійним.

Представник позивача адвокат Човганюк А.М., позовні вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Притула В.Л., в судовому засіданні, заперечив проти визнання заповіту недійсним та просив відмовити в задоволені позову відповідно до відзиву на позовну заяву.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_3 , в судовому засіданні пояснила, що посвідчувала заповіт від 01 вересня 2010 року відповідно до якого померла ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_2 , під час складання заповіту керувалась інструкцією, щодо вчинення нотаріальних дій, особисто знала ОСОБА_4 з дитинства. Вказала, що померла особисто приїздила до сільської ради складати заповіт, сплачувала державне мито, сама прочитала заповіт в голос та підписала особисто в її присутності.

Від третьої особи селищного голови Теплицької селищної ради Гайсинського району, надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника селищної ради, рішення просять прийняти на розсуд суду.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 дала показання суду, про те, що є сестрою позивача та матір`ю відповідача, померла ОСОБА_4 мала намір та заповіла все своє майно внукові ОСОБА_2 , онук її постійно доглядав, на час складання заповіту померла мала відмінний стан здоров`я, була зрячою та дієздатною, лише в літку 2016 року її стан здоров`я погіршився і вона стала погано бачити.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засідання пояснила, що в 2010 році працювала бухгалтером в Залузькій сільській раді, у вересні 2010 року ОСОБА_4 сама на велосипеді приїхала до сільської ради та написала заповіт, була без окулярів, сама прочитала заповіт та підписала його.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що з 2009 по 2014 працювала продавцем в сільському магазині, ОСОБА_4 приходила до магазину купувала продукти сама, на здоров`я та зір не скаржилась.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що з 2006 по 2016 рік працювала касиром у філіії «Ощадбанку» в с. Залужжі, декілька раз від односельчан чула, що ОСОБА_4 склала заповіт на свого онука. Вказала, що кожного місяця 12 числа ОСОБА_4 приходила до відділення банку щоб отримати пенсію, у 2010 році з нею приходила її дочка ОСОБА_10 , дочка писала її прізвище, а ОСОБА_4 розписувалась особисто та отримувала пенсію, інколи за дорученням по пенсію ОСОБА_4 приходила її дочка ОСОБА_10 .

На підставі письмових доказів судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помела ОСОБА_4 , шо підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с. 12), після її смерті залишилось спадкове майно, а земельна ділянка розміром 2,17 га, що належала їй на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії 1-ВН № 052237 виданого Залузькою сільською радою 05 липня 2002 року, як спадкове майно, після смерті свого чоловіка, ОСОБА_5 (а.с.8); права на майновий пай серії ВІ ХVІІІ № 005842 від 8 вересня 2009 року (а.с.9). Відповідно до заповіту від 01 вересня 2010 року ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно своєму онуку ОСОБА_2 (а.с.11). Відповідно до витягу із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 , вона дійсно перебувала на диспансерному обліку з приводу: цукровий діабет 2 типу, важка форма, дикомпенсація, геморагічна ексудація обох очей, початкова ускладнена катаракта обох очей, діабетична ангіопатія ніг ІІ ст. діабетична дистальна сенсорна полінейропатія, дисцеркуляторна енцефопатія ІІ ст. змішаного генезу, ІХС атерослеротичний міокардіослероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., гіпертензивне серце СН ІІ А (а.с.14-16).

Заслухавши пояснення та доводи сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких грунтуються вимоги і заперечення, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно із частиною другою статті 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу, відповідно до якої у разі, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) вказано, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відповідно до підпунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.6 пункту 1 розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 листопада 2011 року за № 1298/20036, посадові особи органів місцевого самоврядування, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти. Заповіти подаються посадовій особі органу місцевого самоврядування не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у справах органу місцевого самоврядування. Посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити громадянам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб (крім подружжя) не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Посадова особа органу місцевого самоврядування може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос та підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися в присутності не менш як двох свідків. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути посадова особа органу місцевого самоврядування, яка посвідчує заповіт, спадкоємці за заповітом, члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними у пункті 2.6 розділу II цього Порядку. Особа, на користь якої заповідається майно, не має права підписувати його за заповідача. Посадова особа органу місцевого самоврядування перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа органу місцевого самоврядування при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України, про що зазначається у тексті заповіту. Аналогічні вимоги до порядку посвідчення заповіту викладені і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Також, як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, постанова Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 725/2412/15-ц).

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами єбудь-якідані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів того, що ОСОБА_4 була недієздатною чи обмежено дієздатним, позивачем не надано, також відсутні будь-які підстави вважати, що оспорюваний заповіт вона не підписувала та він не відповідав волі заповідача на момент укладення.

Витяг з медичної карти стаціонарного хворого та медичні карти ОСОБА_4 для суду не мають заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів і доводів сторін в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки належними та допустимими доказами факт перебування ОСОБА_4 на час складання заповіту у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, не підтверджено позивачем, що відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України було його процесуальним обов`язком.

Крім того, позивачем не спростовано, що саме ОСОБА_4 ставила підпис в спірному заповіті, у справі не призначалась почеркознавча експертиза, отже не доведено відсутність волевиявлення спадкодавця на його складання.

Вищевказаним порядком визначено передумови, за наявності яких посвідчення має відбуватися за обов`язкової присутності не менш як двох свідків: це має місце, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати та/або підписати заповіт.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню; обставини, що обґрунтовано доводать позовні вимоги, судом не встановлені.

Відповідно, з урахуванням визначених підстав, правові підстави для задоволення цього позову уцілому відсутні.

Відповідно до частин 1, 2 статті 141 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, то судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області, ОСОБА_3 , про визнання заповіту недійсним- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вінницького апеляційного суду. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 10.02.2023.

Суддя