ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 639/2834/20 Номер провадження 22-ц/814/808/23Головуючий у 1-й інстанції Рубіжний С.О. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача адвокат Вінніченко В.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Нестеришина Тараса Степановича

на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 березня 2021 року, ухвалене суддею Рубіжним С.О., повний текст рішення складено 22 березня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у вигляді розписки у розмірі 8 500,00 доларів США, та понесені судові витрати у розмірі 2 303,67 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 квітня 2019 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики у вигляді розписки. Відповідно цієї розписки відповідач отримав від позивача в борг суму в розмірі 8 500,00 доларів США. З метою оптимального вирішення даного питання в досудовому порядку без додаткових судових витрат позивачем 06.06.2019 року було направлено відповідачу лист вимогу, в якій було запропоновано добровільно, у термін тридцяти календарних днів від дати отримання вимоги, сплатити позивачу суму у розмірі 8 500,00 доларів США. Однак, у встановлений строк борг відповідачем не повернуто. Розмір боргу на момент звернення до суду становить 8 500,00 доларів США. Зазначав, що письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Грошові кошти повернуті не були, у зв`язку з чим він звернувся до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 березня 2021 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зі змісту наданої позивачем письмової розписки відповідача не вбачається отримання останнім від позивача грошових коштів у сумі 8 500,00 доларів США саме у борг. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 26.04.2019 року не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Нестеришин Т.С. просить рішення суду першої інстанції скасувати з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт того, що грошові кошти отримані відповідачем від позивача саме для придбання кукурудзи для підприємницької діяльності. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, звертає увагу, що суди повинні виявляти справжню природу розписки незалежно від найменування документа. Отже той факт, що зі змісту розписки вбачається, що вона не містить таких слів, як «боргова», «позичив» «борг», «позика» не може автоматично вказувати на недоведеність обставин про наявність боргового зобов`язання у відповідача. Розписка від 26 квітня 2019 року містить відомості, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Зазначає, що відсутність у розписці запису про зобов`язання відповідача повернути, отримане ним в борг, не є підставою для відмови у повернення цього боргу, оскільки складаючи вказану розписку і підписуючи її, відповідач тим самим взяв на себе зобов`язання повернути кошти. Такий висновок випливає з реальності укладеного між сторонами договору та положень ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника повернути позикодавцеві передану його позику. Вважає, що суд першої інстанції, вказавши, що позивачем не доведено виникнення між позивачем та відповідачем відносин позики, не встановив, які саме відносини склались між сторонами. У розписці прямо не зазначено про те, що відповідачем отримані кошти без зобов`язання з їх повернення, а тому, від зворотного презюмується, що такі кошти за принципом відплатності або зворотності повинні бути повернуті. Отже, у будь якому випадку, за відсутності встановлення існування між сторонами відносин, які не передбачають відплатності (зворотності, зустрічності), слід виходити з того, що особа, яка отримала певну річ, повинна на вимогу власника цієї речі або особи, яка має право вимоги на її повернення чи право вимагати оплати повернення еквіваленту цієї речі, здійснити повернення такої речі чи сплати її еквіваленту. Зазначає, що якщо припустити те, що відносини між сторонами не є відносинами позики та без наявності доказів існування будь-яких інших відносин, то тоді все одно у відповідача буде наявне зобов`язання з повернення безпідставно набутих (утриманих) коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України в межах кондикційного зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 17.05.2021 року апеляційна скарга представника ОСОБА_1 адвоката Нестеришина Т.С. залишена без руху (а.с. 214).

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 15.06.2021 року у даній справі відкрито апеляційне провадження та справа призначена до апеляційного розгляду на 09.11.202 року о 15-00 год., з повідомленням учасників справи (а.с. 221,224).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 02.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (т.2 а.с. 1).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справа призначалася до розгляду на 19.12.2022 року о 10-40 год., з повідомленням учасників справи (т.2 а.с. 2).

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явилися відповідач ОСОБА_2 та його представник, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 25.01.2023 року судових повісток про виклик до суду на офіційну електронну адресу його представника у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.2 а.с. 13-16). Крім того, інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Учасники справи мали процесуальний час для надання суду обґрунтування власних позицій. Учасники справи про судове засідання повідомлені завчасно, у справі наявні достатні для прийняття рішення матеріали, підстав для відкладення розгляду справи не встановлено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 26 квітня 2019 року була складена розписка, в якій вказано, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 8 500,00 доларів США, оригінал розписки наявний в матеріалах справи (а.с. 90).

06.06.2019 року позивачем було направлено відповідачу лист - вимогу від 03.06.2019 року, в якій було запропоновано добровільно, у термін тридцяти календарних днів від дати отримання вимоги, сплатити позивачу суму в розмірі 8 500,00 доларів США (а.с. 12)

Оцінюючи доводи представників сторін, суд першої інстанції визнав обґрунтованим посилання представника відповідача на правовий висновок Верховного Суду, викладений у справі № 524/4946/16-ц, оскільки обставини є подібними обставинам у даній справі.

Так, судом першої інстанції встановлено, що зі змісту розписки не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів саме у борг. В свою чергу представник відповідача не заперечував факту написання відповідачем вказаної розписки, проте, заперечував отримання відповідачем саме у борг коштів та наявності зобов`язання повернути їх. Як зазначив, грошові кошти отримані відповідачем від позивача для придбання кукурудзи для підприємницької діяльності.

Посилання представника позивача на договори позики № 07-02/18/1 від 07.02.2018 року, №08-02/18/1 від 08.02.2018 року, №12-02/18/1 від 12.02.2018 року (а.с. 122-127), як на підтвердження того факту, що між сторонами існують виключно правовідносини за договором позики, суд першої інстанції оцінив критично, вказавши, що наявність одних правовідносин не може виключати наявність інших правовідносин. При цьому, зазначені договори укладалися між сторонами у письмовій формі з визначенням всіх істотних умов, в тому числі, відповідальності позичальника, що вказує на юридичну обізнаність позивача щодо виникнення правовідносин за договором позики.

На доведення обставин про наявність боргового зобов`язання позивачем надано оригінал розписки про передачу грошей, з посиланням на ч. 2 ст. 1047 ЦК України, за якою розписка надається на підтвердження укладення договору позики та його умов.

Зі змісту розписки судом першої інстанції встановлено, що вона не містить таких слів, як «боргова», «позичив», «борг», «позика».

При цьому, судом першої інстанції зазначено, що оригінал розписки про отримання грошових коштів відповідачем складено на одному аркуші, на зворотному боці якого міститься також розписка іншої особи про отримання від позивача грошових коштів на виконання зобов`язання щодо постачання кукурудзи.

Отже, враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не доведено тієї обставини, що відповідач отримав у нього грошові кошти у борг та внаслідок чого виникли правовідносини за договором позики, тому позовні вимоги є недоведеними.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є стягнення з відповідача боргу за договором позики.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З врахуванням викладеного, колегія суддів враховує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17

Згідно матеріалів справи, звернувшись із даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надав оригінал розписки від 26.04.2019 року, згідно якої « ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 8 500,00 доларів США (а.с. 90).

За результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що зі змісту розписки не вбачається отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів саме у борг, тому правовідносини сторін за своєю юридичною природою не є позиковими, оскільки не доведено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів за розпискою в позику, тобто у власність, як це передбачено статтею 1046 ЦК України. Зазначений висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі 165/325/17, тобто, у даному випадку не можливо встановити обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу та строк повернення боргу, оскільки суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення з відповідачем договору позики з відповідними умовами повернення коштів.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що розписка від 26.04.2019 року також не містить такої істотної умови, як строку повернення грошових коштів, (не вказано інших умов, настання яких зумовлює виконання зобов`язання), оскільки строк повернення коштів є важливою умовою як для кредитора (до якого часу кошти мають бути повернуті), так і для позичальника (до якої дати кошти слід повернути), саме з настанням дати виконання зобов`язання у кредитора настає право вимоги та починає перебіг строк позовної давності. Колегія суддів вважає, що у зв`язку з відсутністю у розписці від 26.04.2019 року дати виконання зобов`язання, а також відсутня вказівка на настання інших обставин, які зумовлюють її виконання, крім вище встановлених судом першої інстанції підстав, ця розписка не є борговою.

Доводи апеляційної скарги, про те, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане, то такі доводи не заслуговують на увагу, оскільки факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів у позику (борг), зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути отриману у позику суму грошових коштів у визначений сторонами строк.

Доводи позивача про те, що між ним і відповідачем укладено договір позики, оформлений розпискою, і на підставі цього договору у ОСОБА_2 виник обов`язок повернути йому отримані у борг 8 500 доларів США, апеляційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції, дослідивши зміст розписки, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути їх в обумовлений у розписці строк чи за настання певних умов.

Зміст розписки є не підтверджує укладення між сторонами договору позики, оскільки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг певної грошової суми від позивача, тому відсутні підстави для стягнення вказаної суми як боргу за договором позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що, якщо припустити, що відносини між сторонами не є відносинами позики та без наявності доказів існування будь-яких інших відносин, то тоді все одно у відповідача буде наявне зобов`язання з повернення безпідставно набутих (утриманих) коштів у відповідності до ст. 1212 ЦК України в межах кондикційного зобов`язання, то ці доводи не заслуговують на увагу та не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Пред`являючи даний позов про стягнення заборгованості, ОСОБА_1 у позовній заяві вказав, що 26.04.2019 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики у вигляді розписки, зміст позовних вимог обгрунтовував ст.ст. 1046,1047 ЦК України (щодо договору позики), у прохальній частині позову просив суд стягнути з відповідача борг за договором позики у вигляді розписки у розмірі 8 500 доларів США. Таким чином, позивач на свій розсуд визначив предмет та підстави позову, для застосування судом вимог ст. 1212 ЦК України не вбачається, оскільки будуть іншими фактичні обставини та спірні правовідносини сторін, будуть іншими предмет та підстави позову, у даному випадку суд не може на свій розсуд їх змінити або вийти за межі позовних вимог. При вирішенні спору суд може застосувати відповідну норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, але при цьому, виходячи з предмету та підстав позову, який пред`явлено позивачем, не змінюючи та не виходячи за межі позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності між сторонами позикових зобов`язань.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд у складі колегії суддів не вбачає.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Нестеришина Тараса Степановича - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 10 березня 2021 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 лютого 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов