Справа № 308/3134/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року м. Ужгород

Суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області Шумило Н.Б., ознайомившись з матеріалами позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок» до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Ужгородського районного управління поліції про звільнення майна з-під арешту, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок», в інтересах якої діє адвокат Сідун Олеся Степанівна, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Ужгородського районного управління поліції, у якому просить: звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 70,3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (договір купівлі-продажу, серія та номер 1640, виданий 29.07.2021 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В.), що є власністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок» , (01054, м.Київ, вул.Дмитрівська, буд.13-А, кв.12), накладеного постановою про накладення арешту на майно, б/н, 01.06.2010, Ужгородське МУ ГУМВС України в Закарпатській області, супровідний лист №11507 від 31.05.2010 р. (Тип обтяження: арешт нерухомого майна; Реєстраційний номер обтяження: 9886009; Зареєстровано: 01.06.2010 15:19:06 за №9886009 реєстратором: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, 88000, Закарпатська обл.., Ужгородський р., м.Ужгород, вул.Собранецька,47, (0312) 64-38-27; Підстава обтяження: Постанова про накладення арешту на майно, б/н, 01.06.2010, Ужгородське МУ ГУМВС країни в Закарпатській області, супровідний лист №11507 від 31.05.2010; Об`єкт обтяження: домоволодіння, адреса: АДРЕСА_1 ; Власник: ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , Причина відсутності коду: інша причина відсутності коду; Заявник: Ужгородська районна державна нотаріальна контора.

В обґрунтування позову зазначено, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існує вказане вище обтяження (арешт), що перешкоджає позивачу в розпорядженні своїм майном. Арешт на майно накладений постановою слідчого в порядку КПК, однак позивач не був стороною кримінального провадження.

Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї матеріали, приходжу до наступного висновку.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки:

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватно-правовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин

Відповідно до ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені статтею 19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Позовне провадження - це вид провадження у цивільному процесі, у якому розглядається спір про право цивільне, тобто спір, який виникає з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Наявність спору про право цивільне визначає і іншу характерну рису цього провадження - участь у ньому двох сторін - позивача та відповідача.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Разом з тим відповідно до частин першої, другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У пункті 6 ч.1 ст.20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Право власності належить до основоположних прав людини. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у якій передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Позивачем у даній справі є юридична особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок», .

Відповідачем у даному спорі є Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, що є органом державної влади.

Тобто у цій справі є спір між юридичною особою та органом державної влади, який виходячи із суб`єктного складу сторін та предмету спору належить до господарської юрисдикції, що виключає його розгляд в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини в п.24 рішення від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи суб`єктний склад учасників справи, характер спірних правовідносин та предмет позовних вимог, вважаю за необхідне відмовити у відкритті провадження по справі з наведених вище підстав.

На виконання вимог ч. 5 ст. 186 ЦПК України роз`яснити позивачу про право звернення до суду в порядку господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок» до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Ужгородського районного управління поліції про звільнення майна з-під арешту.

Роз`яснити Товариству з обмеженою відповідальністю «Нерухомість-Закон та порядок» його право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ужгородського міськрайонного

суду Закарпатської області Н.Б. Шумило