Постанова

Іменем України

09 травня 2023 року

м. Київ

справа № 398/1985/22

провадження № 61-1351св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Попельнастівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2022 року у складі судді Демченко І. М. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2022 року в складі колегії суддів Чельник О. І., Єгорової С. М., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що з 02 березня 2021 року позивач працювала на посаді директора Комунальної установи «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» (далі - КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області») за контрактом.

Розпорядженням сільського голови Попельнастівскої сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр її звільнено з займаної посади на підставі статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX та пунктів 1, 1-1, 2 статті 41 КЗпП України.

Вважала вищезазначене розпорядження незаконним та таким, що грубо порушує її трудові права.

З 14 березня 2022 року до 23 березня 2022 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці, частина якої їй надана відповідно до розпорядження від 11 березня 2022 року № 8к/тм. З 24 березня 2022 року до 06 квітня 2022 року позивач перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що надана їй строком на 14 днів на підставі розпорядження від 11 березня 2022 року № 42к/тр. У зв`язку з воєнними діями на території України у період наданих їй відпусток 18 березня 2022 року вона разом зі своїми неповнолітніми дітьми поїхала за межі України. Під час перебування за межами України, її син захворів. Лікування було тривалим, йому було не рекомендовано тривалі переїзди чи перельоти.

Зважаючи на такі обставини 06 квітня 2022 року позивач подала заяву на ім`я голови Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, в якій просила надати їй відпустку строком на 30 днів без збереження заробітної плати з 07 квітня 2022 року до 06 травня 2022 року, яку вона надіслала на офіційну електронну адресу секретаря Попельнастівської сільської ради 06 квітня 2022 року та на адресу сільської ради.

08 квітня 2022 року на електронну пошту позивача надійшов лист від Попельнастівської сільської ради, в якому викладено одночасно два розпорядження голови Попельнастівської сільської ради: від 06 квітня 2022 року № 12-к/тм про відмову у задоволенні заяви про надання їй відпустки та від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр про звільнення ОСОБА_1

05 червня 2022 року позивач разом з неповнолітнім сином повернулась в Україну. 17 червня 2022 року отримала особисто оскаржуване розпорядження та трудову книжку, після чого вона отримала можливість звернутись до суду з позовом. Крім того, вважала, що її перебування з неповнолітньою дитиною за межами України у період воєнного стану та систематичні обстріли території України, є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, які об`єктивно перешкоджали їй своєчасно звернутись до суду.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд: визнати поважними причинами пропуску строку звернення до суду та поновити пропущений строк; визнати незаконним та скасувати розпорядження сільського голови Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області»; поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» з дня звільнення, тобто з 07 квітня 2022 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх прийняття

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2022 року, позов задоволено.

Визнано поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновлено пропущений строк.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження сільського голови Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 » яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області».

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» з дня звільнення, тобто з 07 квітня 2022 року.

Допущено до негайного виконання в частині поновлення на роботі.

Стягнуто з Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області, на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

Судові рішення мотивовані тим, що відповідачем не доведено наявність винних дій ОСОБА_1 , внаслідок яких заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати та які б підтверджували підстави для втрати довір`я до неї з боку роботодавця, що є підставами для розірвання трудового договору, передбаченими пунктами 1, 1-1, 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, в оскаржуваному розпорядженні про звільнення не зазначено, у чому полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 як керівника установи.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що перед винесенням розпорядження від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр у ОСОБА_1 витребовувались письмові пояснення з приводу незадовільного виконання нею функціональних обов`язків щодо викладених в розпорядженні від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр фактів, а також будь-яких належних та допустимих доказів порушень, на які він посилається у розпорядженні від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі Попельнастівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме: суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не мав права приймати заяву позивача про уточнення позовних вимог шляхом виправлення описок, оскільки така заява подана в порушення вимог статті 49 ЦПК України.

Крім того, позивач була обізнана про своє звільнення та без жодних підстав у встановлений статтею 233 КЗпП України строк не звернулася до суду, у зв`язку з чим відповідачем заявлено про застосування позовної давності, проте суд першої інстанції зазначені доводи проігнорував.

Разом з тим, спірні правовідносини регулюються Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а тому, враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад цього спору, цей позов не містить ознак приватно-правового спору, а полягає в оскарженні позивачем свого звільнення з публічної служби. Отже, даний спір не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, тому провадження у цій справі підлягає закриттю.

Також відповідач зазначає, що позивачем не доведено понесені нею судові витрати у сумі 5 000 грн.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулян Я. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи заявника є безпідставними, необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій.

У квітні 2023 року відповідач надав до Верховного Суду додаткові пояснення до своєї касаційної скарги, де у відповідь на відзив ОСОБА_1 посилається на відсутність підстав для врахування Верховним Судом доказів, долучених до відзиву.

Провадження у суді касаційної інстанції

Касаційна скарга подана до Верховного Суду Попельнастівською сільською радою Олександрійського району Кіровоградської області 24 січня 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі.

У березні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що Попельнастівська сільська рада Олександрійського району Кіровоградської області в особі голови Волянського О. В., який діє на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та рішення сільської ради від 25 листопада 2020 року № 3 та ОСОБА_1 , за погодженням з постійними комісіями сільської ради 02 березня 2021 року, уклали контракт про те, що ОСОБА_1 приймають на роботу до КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області», що є у спільній власності Попельнастівської сільської територіальної громади, на посаду директора комунальної установи на строк п`ять років з 02 березня 2021 року до 02 березня 2026 року, що також підтверджується записами у трудовій книжці позивача (т. 1, а. с. 9, 102-110).

Згідно з витягом з особової картки ОСОБА_1 убачається, що у період з 14 березня 2022 року до 23 березня 2022 року ОСОБА_1 перебувала у щорічній основній відпустці, терміном 10 днів, а з 24 березня 2022 року до 06 квітня 2022 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів (т. 1, а. с. 13).

Розпорядженням сільського голови Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області Волянського О. В. від 06 квітня 2022 року № 12-к/тм «Про відмову в задоволенні заяви директорці КУ «ЦНСП Попельнастівської сільської ради» ОСОБА_1 , пересланої на офіційну електронну пошту «» 06 квітня 2022 року» відмовлено позивачу у задоволенні заяви про надання відпустки без збереження заробітної плати тривалістю 30 календарних днів з 07 квітня 2022 року до 06 травня 2022 року. В цьому розпорядженні зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2022 року № 294 покладено обов`язки реєстрації переселенців та першої допомоги по розселенню на Міністерство соціальної політики та управління і відділи соціального захисту громадян, при цьому директор КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» ОСОБА_1 відсторонилась від виконання обов`язків директора-координатора, чим грубо порушила пункт 1, пункт 1 прим.1, пункт 2 статті 41 КЗпП України. ОСОБА_1 відсутня протягом 24-х діб, перебуває за кордоном по теперішній час, у зв`язку з чим виникла нагальна потреба призначення тимчасово виконуючого обов`язки керівника установи для організації виконання соціально важливих завдань та обов`язків (т. 1, а. с. 7?8).

Розпорядженням сільського голови Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області Волянського О. В. від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр ОСОБА_1 звільнено з посади директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» з 07 квітня 2022 року на підставі статті 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136- IX та згідно з пунктами 1, 1 прим. 1, 2 статті 41 КЗпП України (т. 1, а. с. 5).

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відсутні докази в підтвердження винних дій ОСОБА_1 , внаслідок чого в порушення пунктів 1, 1-1, 2 частини першої статті 41 КЗпП України заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати та які б підтверджували підстави для втрати довір`я до неї з боку роботодавця.

Крім того, в оскаржуваному розпорядженні про звільнення не зазначено, у чому полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 як керівника установи.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що перед винесенням розпорядження від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр у ОСОБА_1 витребовувались письмові пояснення з приводу незадовільного виконання нею функціональних обов`язків щодо викладених в розпорядженні від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр фактів, а також будь-яких належних та допустимих доказів щодо порушень, які зазанчені у розпорядженні від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, враховуючи наступне.

Щодо юрисдикції спору

Частиною 1 статті 19 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» державною службою є публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 вказаного Закону посадою державної служби є визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в цій справі є оскарження розпорядження сільського голови Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області від 07 квітня 2022 року №50?к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 », яким ОСОБА_1 звільнено з посади директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» та поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області».

Верховний Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 693/1140/16 (провадження № 14-4цс20), згідно з яким спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби. Водночас до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ.

Зі змісту встановлених судами обставин та наведених приписів законодавства слід дійти висновку, що посада директора комунальної установи не є посадою державного (місцевого) органу та його апарату, а робота на ній не належить до публічної служби.

Звертаючись до суду з позовом, позивач заявила вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження, яким її звільнено посади директора з комунальної установи, поновлення на роботі, які відносяться до трудових спорів та розглядаються в порядку цивільного судочинства, оскільки діяльність директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» не є публічною службою у розумінні КАС України.

Так, за правилами частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

Нормативний підхід до розуміння наведених вище норм процесуального права в контексті конкретних обставин справи дає підстави вважати, що відносини, які склалися між сторонами, не пов`язані з питаннями прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з неї, а стосуються підстав та умов укладення строкового трудового договору (контракту), стороною в якому (роботодавцем) є орган місцевого самоврядування. Спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, є трудовим і має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08 травня 2019 року у справі № 531/1197/15-а.

Отже, спір, що виник у зв`язку зі звільненням працівника з посади, трудова діяльність на якій не пов`язана з проходженням публічної служби, має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

Щодо суті спору

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 147 КЗпП України визначено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Відповідно до пунктів 1, 1-1, 2 частини першої статті 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; винних дій керівника підприємства, установи, організації, внаслідок чого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати; винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку роботодавця.

Відповідно до частини третьої статті 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення працівника за порушення, яке має ознаки одноразовості. Так, і рішення компетентного органу власника підприємства, і наказ про звільнення повинні містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою для звільнення.

За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити посилання на цілу низку (систему) порушень, за які був звільнений позивач, а лише вказувати на одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків.

Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про судову практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 частини першої статті 40, пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалося вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов`язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов`язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов`язку, який входить до кола його трудових обов`язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов`язку за встановлених судом фактичних обставинах справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв`язку між невиконанням працівником трудових обов`язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Грубість порушення трудових обов`язків характеризуються характером дій чи бездіяльності працівника, істотністю наслідків порушення та формою вини. Право оцінки порушення як грубого покладається на суд, який розглядає конкретний трудовий спір.

Звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у статтях 148, 149 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Положення статті 149 КЗпП України зобов`язують до прийняття рішення про звільнення керівника за одноразове грубе порушення трудових обов`язків витребувати у нього письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень.

У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 наведено правовий висновок про те, що «пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Однак правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами».

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 203/1079/20 (провадження № 61-6706св21) зазначено, що «важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов`язків. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Частинами першою, третьою статті 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Працівники, які займають виборні посади, можуть бути звільнені тільки за рішенням органу, який їх обрав, і лише з підстав, передбачених законодавством».

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Положення наведених вище процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Проте з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Судами встановлено, що позивача звільнено із займаної посади за низку порушень, передбачених пунктами 1, 1-1, 2 частини першої статті 41 КЗпП.

Затримок у виплатах за період перебування ОСОБА_1 у відпустці не було, що підтверджується розрахунково-платіжними відомостями виплат заробітної плати. Про те, що на позивача роботодавцем було покладено обов`язок, пов`язаний із безпосереднім обслуговуванням грошових, товарних або культурних цінностей, матеріали справи не містять.

Відповідно до пункту 9.2 Статуту КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області», затвердженого рішенням Попельнастівської сільської ради від 02 квітня 2021 року № 172, поточне керівництво (оперативне управління) здійснює керівник установи - директор, якого призначає на посаду та звільняє з посади в установленому порядку Попельнастівський сільський голова за погодженням з виконавчим комітетом Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області.

Відомості про погодження звільнення директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» ОСОБА_1 з виконавчим комітетом Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області у матеріалах справи відсутні.

Відмовляючи у задоволенні заяви директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради» ОСОБА_1 щодо надання їй відпустки без збереження заробітної плати, голова сільської ради посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2022 року № 294 покладено обов`язки реєстрації переселенців та першої допомоги по розселенню на Міністерство соціальної політики та управління і відділи соціального захисту громадян. Також зазначав, що директор КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» відсторонилась від виконання обов`язків директора-координатора, чим порушила пункти 1, 1-1, 2 частини першої статті 41 КЗпП України.

Разом з тим, в оскаржуваному розпорядженні про звільнення не зазначено, у чому полягає одноразове грубе порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 , як керівника зазначеної установи.

Враховуючи вищевказане, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_1 у період з 14 березня 2022 року до 23 березня 2022 року перебувала у щорічній основній відпустці, з 24 березня 2022 року до 06 квітня 2022 року перебувала у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю 14 календарних днів, а до укладеного 02 березня 2021 року контракту змін не вносилось, відповідно до вищевказаної постанови та будь-яких додаткових обов`язків на неї не покладалося, дійшли правильного висновку про те, що відсутні докази на підтвердження одноразового грубого порушення трудових обов`язків ОСОБА_1 , внаслідок якого заробітна плата виплачувалася несвоєчасно або в розмірах, нижчих від установленого законом розміру мінімальної заробітної плати, та докази, які б підтверджували підстави для втрати довір`я до позивача з боку роботодавця.

Зважаючи на вказані вище правові норми та встановлені обставини справи, підстав для звільнення позивача за пунктами 1, 1-1, 2 частини першої статті 41 КЗпП України у відповідача не було, оскільки останнім не надано доказів вчинення дисциплінарного проступку позивачем, а також не спростовано встановлені обставини порушення порядку накладення дисциплінарного стягнення, а саме: відсутності доказів, що роботодавець бажав отримати пояснення працівника за кожним фактом, зазначеним у розпорядженні, та проведення відповідної перевірки, не доведено наявності чи не враховано відсутності шкоди, завданої діями, що давало б достатні підстави для застосування до позивача найсуворішого дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позивачем, що розпорядження від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр є протиправним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_1 - поновленню на посаді директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області» з 07 квітня 2022 року, з якої її незаконно звільнено.

Щодо строку звернення до суду

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність визначається судом у кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а і всі обставини справи права та обов`язки сторін.

Під час вирішення питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або істотно ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 знаходилась поза межами території України та повернулась лише 05 червня 2022 року і звернулась до суду з цим позовом 07 липня 2022 року. Судами також надано правову оцінку тій обставині, що 08 квітня 2022 року позивач на електронну пошту отримала розпорядження про її звільнення із займаної посади, проте з об`єктивних причин не мала можливості вчасно звернутися до суду для захисту свого порушеного права, тому дійшли правомірного висновку про поважність таких причин та наявність підстав для поновлення пропущеного строку.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбаченого статтею 233 КЗпП України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд не мав права приймати заяву позивача про уточнення позовних вимог шляхом виправлення описок, оскільки така заява подана в порушення вимог статті 49 ЦПК України, колегією суддів не приймається до уваги з огляду на таке.

За правилами частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, що опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

ОСОБА_1 у своїй позовній заяві вказувала на незаконність її звільнення з посади директора КУ «Центр надання соціальних послуг Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області». Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 посилалась саме на розпорядження від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр та вважала його незаконним та таким, що підлягає скасуванню (т. 1, а. с. 1).

При цьому, у поданій ОСОБА_1 заяві про уточнення позовних вимог шляхом виправлення описки, позивач не зазначала про зміну підстав чи предмету позову, а просила врахувати виправлення описки щодо прохальної частини позовної заяви, а саме: визнати незаконним та скасувати розпорядження від 07 квітня 2022 року № 50-к/тр, що відповідає змісту самої позовної заяви.

Таким чином, уточнені позовні вимоги, в даному випадку, не можуть вважатись зміною підстави чи предмету позову, оскільки вимоги ОСОБА_1 , з якими вона звернулася до відповідача, та обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, по суті залишились незмінними.

Щодо доводів касаційної скарги про недоведеність позивачем понесених нею судових витрат у розмірі 5 000 грн необхідно зазначити наступне.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні (пункт 53 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Позивачем заявлено вимогу про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000 грн, на підтвердження чого надано договір про надання правової допомоги від 04 липня 2022 року, попередній розрахунок витрат на правничу допомогу від 07 липня 2022 року, додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 04 липня 2022 року, відповідно до якого сума гонорару складає 5 000 грн, квитанцію про сплату коштів від 04 липня 2022 року, детальний опис робіт від 01 вересня 2022 року (т. 1, а. с. 21-23, 183).

У відзиві на позов відповідач, серед іншого, заперечив щодо розміру витрат на правничу допомогу, обґрунтовуючи недоведеністю позивачем понесених нею витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 5 000 грн.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно виснував про доведеність ОСОБА_1 понесених нею витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у суді першої інстанції у загальному розмірі 5 000 грн, врахувавши співмірність складності справи і виконаною адвокатом роботою, а також необґрунтованість та відсутність доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам.

Отже, доводи касаційної скарги про недоведеність позивачем понесених нею судових витрат у розмірі 5 000 грн є необґрунтованими.

Оскаржувані судові рішення містять вичерпні висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. У мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень наведено дані про встановлені обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також надано оцінку всім доказам.

При цьому суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює оцінку доказів, у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності

від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої

статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої

статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Щодо судових витрат

У квітні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулян Я. В., подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, серед іншого, заявлено клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в суді касаційної інстанції у розмірі 2 000 грн. Заявник просить стягнути на її користь вказані судові витрати з відповідача.

Клопотання обґрунтоване тим, що у відповідності до умов додаткової угоди № 1 від 05 квітня 2023 року до договору про надання правової допомоги від 15 листопада 2022 року, укладеного між адвокатом Гулян Я. В., яка діє на підставі свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю від 04 грудня 2017 року, з однієї сторони та ОСОБА_1 , з іншої сторони, сторони погодили, що адвокат Гулян Я. В. бере на себе зобов`язання зі складання відзиву на касаційну скаргу та представництво інтересів клієнта під час касаційного розгляду справи № 398/1985/22. Сторони також погодили, що сума гонорару за підготовку відзиву на касаційну скаргу складає 2 000 грн, яка сплачується при укладанні цієї додаткової угоди.

До клопотання також додано детальний опис робіт від 06 квітня 2023 року на виконання умов додаткової угоди № 1 від 05 квітні 2023 року до договору про надання правової допомоги від 15 листопада 2022 року, відповідно до якого адвокатом Гулян Я. В. надано послуги зі складання відзиву на касаційну скаргу - 4 год.

Враховуючи те, що у своєму поясненні на відзив на касаційну скаргу, надісланому на адресу Верховного Суду 26 квітня 2023 року, відповідач не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу адвоката, понесених під час розгляду справи в суді касаційної інстанції, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність стягнення з Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 2 000 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, оскільки суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Керуючись статтями 137, 141, 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2022 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 грудня 2022 року залишити без змін.

Клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гулян Яніна Вікторівна, про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з Попельнастівської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В. В. Сердюк

В. А. Стрільчук