Провадження № 22-ц/811/1083/23 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів:Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Суди В.І.,

з участю: представника апелянта адвоката Нижанківської Л.А.,відповідача ОСОБА_1 , представника Департаменту містобудування Львівської міської ради Петрівської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 27 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Головного управління держкадастру у Львівській області, Департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання ухвали та державного акту недійсним та зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою, в якій просила визнати недійсною приватизацію земельної ділянки 0,0414 га та 0,0025 га за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ; визнати п.52 до ухвали Львівської міської ради від 15.12.2021 року та ухвалу про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 недійсними, визнати державні акти №0583307 та №058806 на земельні ділянки 0,0025 га та 0,0414 га недійсними.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова перебувала цивільна справа №466/2699/18 про визнання ухвали, державного акту недійсними та зобов`язання до вчинення дій.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 12.02.2021 року вказана позовна заява залишена без розгляду. Дану ухвалу вона отримала лише 28.07.2021 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 23.07.2008 року було задоволено позов ОСОБА_1 до ШРА ЛМР про визнання права власності на самочинне будівництво.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 23.07.2008 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

Позивач стверджувала, що здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва привело до захоплення прибудинкової території будинку, заїзду до будинку, грубого порушення будівельних та санітарних норм.

Ухвалою Львівської міської ради від 15.12.2011 року №1049 за ОСОБА_1 виділено у приватну власність 0,0414 га для обслуговування житлового будинку.

Із вказаною ухвалою Львівської міської ради позивач не погоджується, у зв`язку із чим змушена звернутися до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 27 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівської міської ради, Головного управління держкадастру у Львівській області, Департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання ухвали та державного акту недійсним та зобов`язання до вчинення дій відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає що рішення суду підлягає скасуванню із-за порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вказує, що в рішенні суд посилається на інформацію з Державного реєстру, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на підставі договору дарування, та на земельну ділянку. Однак договір дарування здійснено на його сина, а не на ОСОБА_1 , так як у 2008 році через Шевченківський районний суд він визнав право власності на збудований самочинний будинок. На підставі даного рішення він одержав земельну ділянку.

Суд не взяв до уваги рішення Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду за 2016 рік, де чітко обумовлені її порушені права та порушені права та інтереси Львівської міської ради.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Нижанківської Л.А.,відповідача ОСОБА_1 , представника Департаменту містобудування Львівської міської ради Петрівської М.М., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме по собі отримання ОСОБА_1 прав власності на земельну ділянку жодним чином не порушує права позивача, окрім того будь-яких перешкод чи заборон на час прийняття Львівською міською радою оскаржуваної ухвали не було та така діяла виключно в межах своїх повноважень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 року №3792 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки» ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2011 року Львівською міською радою прийнято ухвалу №1049 «Про затвердження громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок». Відповідно до п.52 додатку до ухвали ОСОБА_1 передано земельну ділянку у власність для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юзва Н.Б., а також право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0019, площею 0,0414 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юзва Н.Б.

На підставі ухвали 5 сесії 6 скликання від 15.12.2011 року №1049 Львівської міської ради ОСОБА_1 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №058366 та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №058367.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно з п.г ч.1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку та право постійного користування і право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статті 140, 142, 143 ЗК України містять вичерпний перелік підстав припинення прав на земельну ділянку. Але зазначені норми Закону застосовуються у випадку, коли право набуто в установленому законом порядку.

Відповідно частини частин першої - другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частинами шостою-сьомою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

На підставі звернення ОСОБА_1 , у відповідності до ст.144 Конституції України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України Львівською міською радою 15.12.2011 року прийнято ухвалу №1049 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок».

Відповідно до частини другої статті 95 ЗК України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

В силу статті 41 Конституції України, статті 90 ЗК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Власники земельних ділянок мають право продавати, іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, самостійно господарювати на своїй землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтями 152, 153, 155 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом та іншими Законами України. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосуванням інших, передбачених Законом способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

У постанові від 18 вересня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у рішенні у справі №9901/284/19 зазначила, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не доведено, що ухвалою Львівської міської ради №1049 від 15.12.2011 року порушено її особисті права та інтереси, її покликання про те, що ОСОБА_1 обмежено їй доступ до її прибудинкової території, жодним чином не стосуються законності прийнятої Львівською міською радою ухвали.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, а саме відповіді Шевченківської районної адміністрації та акту Інспекції державного архітектурно будівельного контролю у м.Львові жодних порушень не було виявлено.

Покликання ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року та постанову Верховного Суду від 05.02.2018 року, як докази порушення її прав, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказані рішення стосувалися іншого предмета спору.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено порушення її права відповідачем, доводи ж апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 27 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2023 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.