Справа № 346/4587/22
Провадження № 2/346/302/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Третьякової І.В.

за участю секретаря - Дутчак Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Печеніжинської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно, -

У С Т А Н О В И В:

04 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 належало на праві власності колгоспному двору, головою якого була її мати ОСОБА_2 . Станом на 01 липня 1990р. в житловому будинку була зареєстрована та проживала лише ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач являється єдиним спадкоємцем на майно померлої матері, вчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, який було складено спадкодавицею на її користь. Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину на домоволодіння не змогла, оскільки нотаріус відмовив у його видачі, посилаючись на відсутність правовстановлюючого документу на дане майно. За вказаних обставин, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2022 року було відкрито провадження в даній справі та витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , а також матеріали інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння.

В судове засідання позивач не з`явилася, її представник подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі. Позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, письмовим клопотанням, яке надійшло до суду 05.12.2022р., селищний голова просив розглянути справу за їхньої відсутності. Проти задоволення позову ОСОБА_1 та визнання за нею права власності не заперечують.

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає за можливе їх задовольнити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи судом встановлено, що домоволодіння в АДРЕСА_1 , належало на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого 06.08.1963р. Виконкомом Печеніжинської селищної ради на підставі рішення №16 від 31.07.1963р.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Печеніжинської селищної ради Коломийського району, Івано-Франківської області від 07.10.2022р. №1068, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 станом на 01.07.1990р. відносився до колгоспного двору, в якому була зареєстрована голова господарства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Інших осіб зареєстрованих з нею не було.

Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 14.10.2022р. та виписки з інвентаризаційних матеріалів вбачається, що домоволодіння по АДРЕСА_2 складається з: житлового будинку літ «А» загальною площею 26,2 кв.м., житловою 12.3 кв.м., спорудженого 1948 р., сараю літ «В» спорудженого 1960р.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 120 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться у користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент.

Колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 308/3775/14-ц.

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР у редакції 1963 року, передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь у його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору в складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини.

До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 688/21/17-ц.

Як роз`яснено у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 січня 2019 року у справі № 713/1310/17-ц.

В даній справі встановлено, що станом на 15.04.1991р. членом колгоспного двору була лише ОСОБА_2 , оскільки інші особи з нею не проживали і господарство не вели. Відтак, їй одній належало все майно колгоспного двору, до складу якого входить житловий будинок з господарськими будівлями, розташованими в АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданого Печеніжинською селищною радою Коломийського району Івано-Франківської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , актовий запис № 69.

В пункті 1 постанови Пленуму ВСУ від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у

тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У

разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

В даній справі спадщина після смерті матері позивача відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому застосуванню підлягають положення ЦК УРСР.

Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно ст.. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно заповіту від 03.11.1998р. посвідченого секретарем Печеніжинської селищної ради, ОСОБА_2 все своє майно, де б воно не було із чого б не складалося, заповіла ОСОБА_3 .

Свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 підтверджується зміна прізвища позивача з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » у зв`язку з укладенням шлюбу з ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч.1 ст. 549 ЦК УРСР).

Згідно ст.. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу).

На виконання ухвали суду, 05.12.2022р. до суду надійшли копії матеріалів спадкової справи, з яких судом було встановлено, що 11.10.2022р. позивачка подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 за заповітом. В своїй заяві ОСОБА_1 зазначила, що вступила в управління спадковим майном, що підтверджується сплатою страхових та податкових платежів та просила видати їй свідоцтво про право на спадщину.

Постановою приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Галайчук О.Л. від 01.11.2022р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Своє рішення нотаріус мотивував тим, що спадкоємицею не було надано правовстановлюючий документ на житловий будинок.

Такі дії нотаріуса відповідають підпункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5), за яким видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Отже, позивач скористалася законними засобами захисту та реалізації своїх спадкових прав в позасудовому порядку та за відсутності позасудової можливості на отримання у власність спірного спадкового майна, звернулася до суду із відповідним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

За статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з можливих способів захисту цивільних та інтересів є визнання права.

Відповідно до статті 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач зазначає, що оригінал правовстановлюючого документу свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , яке підтверджувало майнові права ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно було втрачено. В зв`язку з цим, позивачем в засобах масової інформації газеті «ЗР Інформ» випуск №40 (1396) від 04.11.2022р. було розміщено оголошення в якому зазначено, що втрачене свідоцтво на право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , видане 06.08.1963р. виконкомом Печеніжинської селищної ради на підставі рішення №16 від 31.07.1963р. на прізвище ОСОБА_2 вважати недійсним.

З урахуванням фактичних обставин, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи було підтверджено належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 до майна колгоспного двору, власником якого була ОСОБА_2 . Після її смерті, позивач, як єдина спадкоємиця за складеним заповітом, успадкувала вказане майно вступивши в його управління, а тому набула одноосібного права власності на спірне майно.

Оскільки позивач не змогла оформити спадкові права на домоволодіння в нотаріальній конторі, суд вважає за можливе захистити її права в обраний нею спосіб, а тому задовольняє позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 524, 534, 560 ЦК УРСР, п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» ст.. 4, 12, 13, 81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду безпосередньо або через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 27 січня 2023 року

Суддя Третьякова І. В.