Справа № 344/1191/23
Провадження № 2-о/344/103/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

24 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області Кіндратишин Л.Р. ознайомившись з матеріалами заяви, що подана в порядку окремого позовного провадження, ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб : ОСОБА_2 , Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні та вихованні-

В С Т А Н О В И Л А:

24.01.2023 заявник звернувся до суду із заявою, у якій просить : встановити факту проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , та самостійного утримання батьком неповнолітньої дитини.

Перевіривши матеріали заяви, суддя дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин другої, сьомої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частиною першою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

З аналізу вказаних норм вбачається, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова від 10.04.2019 у справі № 320/948/18; 08 грудня 2021 року у справі № 464/6696/20 (провадження № 61-13755св21 ).

Як вбачається з заяви ОСОБА_3 такий просить встановити факт проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , та самостійного утримання батьком неповнолітньої дитини. В обґрунтування заяви зазначено, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.09.2022 шлюб між ним та ОСОБА_2 розірвано, визначено юридичне місце проживання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - місце проживання батька. Він самостійно виховує сина, і в нього постало питання про необхідність юридичної фіксації цього факту, так як виникають обставини необхідності оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, а також переміщення дитини з ним без згоди матері.

Так, частиною 1 стаття 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

У частині 3 статті 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Частиною 2 статті 157 СК України закріплено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 із змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Крім того, як встановлено з доводів заяви встановлення даного факту заявником пов`язується у можливому порушенні соціальними службами прав заявника щодо пільг, а також Державною прикордонною службою прав заявника у майбутньому на виїзд з території України, враховуючи, що рішенням суду вже визначено місце проживання дитини з батьком, тобто для подальшого вирішення спору про право.

Як вбачається право заявника виїзд в даний час ні ким не порушено, але йому може бути відмовлено у перетині державного кордону, оскільки під час військового стану діють обмеження щодо виїзду чоловіків; а також не відмовлено у оформлені соціальних пільг.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Поряд з цим, суд враховує, що утримання та виховання дитини є обов`язком батьків згідно ст.ст. 150,180 СК України.

Також, вважаю безпідставним посилання заявника на положення п.2 ч.1 ст. 315 ЦПК України, якою передбачено розглядом судом справ про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні, оскільки вказана норма не стосується встановлення фактів перебування дітей на утриманні батьків.

У свою чергу, рішення відповідних органів соціального захисту та Державної прикордонної служби може бути оскаржена до відповідного адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням вищенаведеного, суддя дійшла висновку, що так як наявне рішення про визначення місця проживання дитини, у разі існуванні спору про право після набрання вказаним рішення законної сили, таке повинно бути вирішено у позовному провадженні; що стосується іншої частини вимог, то заявником поставлені питання про встановлення юридичних фактів, а саме про встановлення факту утримання та виховання для чітко зазначеної заявником мети - не передбачені ч. ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України та для яких встановлений інший, передбачений законом порядок, а повинне вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури; а у випадку наявності спору про право у позовному провадженні.

З огляду на викладене, перевіривши, чи може заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу, суддя дійшла висновку, що така заява не підлягає розгляду в порядку окремого позовного провадження, оскільки для цього передбачений інший порядок розгляду.

Керуючись ст.ст.19,187,260,261,293,294,315,353-355 ЦПК України, суддя -

П О С Т А Н О В И Л А:

Відмовити у відкритті окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб : ОСОБА_2 , Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про встановлення факту проживання малолітньої дитини з батьком та перебування на його утриманні та вихованні.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.