Справа № 158/2442/23
Провадження № 2/0158/556/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ЗАОЧНЕ/

27 жовтня 2023 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Поліщук С.В.,

при секретарі Квач Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження об`єднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у зв`язку із відчуженням спільного майна,-

в с т а н о в и в:

26 липня 2023 року позивач по справі ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Андрієнко І.В. звернулась до Ківерцівського районного суду Волинської області з цивільним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у зв`язку із відчуженням спільного майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 09 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.07.2022р. розірвано.

За період перебування сторін по справі в зареєстрованому шлюбі, ними було придбано у власність та зареєстровано за відповідачем по справі ОСОБА_2 наступне майно:

- транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2148, дата реєстрації 11.02.2021р.;

- транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску, об`єм двигуна 2148, дата реєстрації 25.05.2021р.

Після розірвання шлюбу, позивач по справі ОСОБА_1 звернулась до відповідача по справі ОСОБА_2 з приводу поділу спільного майна подружжя, а саме вищевказаних транспортних засобів. Як повідомив останній, що транспортні засоби ним відчужені та відмовився сплатити позивачу належну їй частку у спільному сумісному майні.

Так з довідки регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області №31/37аз-17-2023 від 19.04.2023р. вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 відчужив вищезазначені транспортні засоби на підставі договорів купівлі продажу від 15.02.2022р. та від 10.06.2022р. і згоди на їх відчуження позивач не давала.

Оскільки між сторонами не досягнуто добровільної згоди щодо поділу спільного сумісного майна, просить:

- стягнути з відповідача по справі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2148 в розмірі 461000 (чотириста шістдесят одна тисяча) грн. 00 коп. та грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску, об`єм двигуна 2148 в розмірі 437000 (чотириста тридцять сім тисяч) грн. 00 коп.;

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі 8980 грн. 00 коп. судового збору, 15000 грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 2400 грн. 00 коп. витрат на проведення експертного дослідження транспортних засобів.

Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 липня 2023р. відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвала про відкриття провадження у справі, позовна заява з додатками скеровані судом відповідачу по справі ОСОБА_2 рекомендованим повідомленням, яке відділенням зв`язку повернуто суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 46-47).

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 11.09.2023р. закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

На веб-порталі Ківерцівського районного суду Волинської області були розміщені судові оголошення про виклик до суду відповідача по справі ОСОБА_2 на 06 та 27 жовтня 2023р.:

- https://kiv.vl.court.gov.ua/userfiles/media/new_folder_for_uploads/sud0305/sudove_Sterenchuk.pdf;

- https://kiv.vl.court.gov.ua/userfiles/media/new_folder_for_uploads/sud0305/ovadyuk-.pdf.

Одночасно відповідачу по справі ОСОБА_2 було роз`яснено порядок розгляду даної цивільної справи, дату судового засідання та його право на подачу до суду відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 178 ЦПК України (а.с. 54, 58).

В подальшому відповідач по справі ОСОБА_2 двічі повідомлявся про судові засідання з розгляду даної цивільної справи, що стверджується рекомендованим повідомленням поштового відправлення, які не отримані відповідачем по справі ОСОБА_2 та повернуто суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 59-62).

Крім того матеріали справи містять телефонограму, складену секретарем судових засідань про виклик до суду, яка була прийнята відповідачем по справі ОСОБА_2 у месенджері «Viber» за його мобільним номером телефону (а.с. 57).

Верховний Суд неодноразово висловлював (підтримував) позицію, за якою листи, що повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими.

Зокрема, у постановах від 14.08.2020р. та від 13.01.2020р. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив: «у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі».

Відтак, суд із дотримання вимог процесуального законодавства здійснював виклики відповідача у судові засідання за офіційно зареєстрованим місцем проживання у встановленому законом порядку. Однак ОСОБА_2 у жодне із призначених судових засідань не з`явився, доказів поважності неявки суду не надав, відзиву на позов до суду не надійшло.

Позивач по справі ОСОБА_4 та її представник адвокат Андрієнко І.В. в судове засідання не з`явились, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному об`ємі, просять їх задовольнити, щодо заочного розгляду даної справи не заперечують.

Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, за згодою позивача та у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу.

Суд, дослідивши надані докази, з`ясувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, керуючись законом, приходить до наступного висновку.

Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають із особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 Сімейного кодексу України).

Крім того відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У частині четвертій статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Отже, законом встановлено презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане під час шлюбу.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з вимогами статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першої статті 65 СК України.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.2016р., який в подальшому рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 04.07.2022р. було розірвано. Рішення суду набрало законної сили (а.с. 8, 9).

Предметом розгляду даного спору є стягнення грошової компенсації вартості частки спільного майна подружжя. Домовленості між сторонами не досягнуто, шлюбний договір не укладався.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

З довідки регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській області №31/37аз-17-2023 від 19.04.2023р. вбачається, що згідно відомостей Єдиного державного реєстру транспортних засобів у територіальних сервісних центрах ГСЦ МВС за відповідачем по справі ОСОБА_2 в період часу з 09.09.2016р. по 04.08.2022р. значились зареєстрованими наступні транспортні засоби:

- автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску, об`єм двигуна 2148, дата реєстрації 11.02.2021р., який в подальшому 15.02.2022р. на підставі договору купівлі-продажу №2142/2022/3107878 було відчужено та перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 ;

- автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2148, дата реєстрації 25.05.2021р., який в подальшому 10.06.2022р. на підставі договору купівлі-продажу (СГ) №8104/22/1/005892 було відчужено та перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 (а.с. 11).

На підтвердження вартості транспортних засобів автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску, об`єм двигуна 2148 та автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2148 позивачем по справі ОСОБА_1 до суду подано висновки (звіт з незалежної оцінки майна) ТзОВ «Консалтинг експерт І», відповідно до яких, ринкова вартість транспортного засобу - автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску, станом на 10.07.2023р. становить 874000 грн. 00 коп.; автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску становить 922000 грн. 00 коп. (а.с. 12-33).

Відповідач по справі ОСОБА_2 відзиву до суду не подав, не оспорює вищевказаних обставин, в тому числі і оцінки вказаних транспортних засобів. Клопотання про призначення у справі автотоварознавчої експертизи суду заявлено не було.

Виходячи з правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 26 березня 2021р. (справа №414/277/17, провадження №61-2934св19), вартість майна що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № № 483/812/19, провадження № 61-20774св19.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з його дійсної ринкової вартості на час розгляду справи.

Зі змісту п. 23,24 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ за №11 від 21 грудня 2012р. вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі № 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі №127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі № 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Встановивши, що спірні транспортні засоби автомобілі марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску та автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску, сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 здійснив продаж (відчуження) зазначеного майна без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання її згоди, суд з урахуванням змісту позовних вимог, приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частки спірних транспортних засобів у спільному сумісному майні подружжя.

Відтак, на переконання суду, у даній справі позивач вжила всіх можливих заходів для доведення дійсної вартості автомобілів, тоді як відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вартості відчуженого ним транспортного засобу на час вирішення спору, а також не спростував визначений у наданому позивачем звіті розмір ринкової вартості спірного майна. З урахуванням наведеного, а також того, що позивач виконала свій процесуальний обов`язок доказування заявлених вимог в розрізі із обраним нею способом захисту прав, який є належним відповідно до предмету спору та характеру спірних правовідносин, в той час як відповідач жодного доказу на підтвердження іншого та своїх заперечень не надав, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Як слідує з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з правилами п.п.1-3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес (п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України).

Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному об`ємі, понесені позивачем по справі ОСОБА_1 та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8980 грн. 00 коп. (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача по справі ОСОБА_2 в її користь.

Крім того, стягненню зі відповідача по справі ОСОБА_2 підлягають витрати на проведення звітів з незалежної оцінки майна) ТзОВ «Консалтинг експерт І» згідно квитанції до прибуткового касового ордера №8 від 10.07.2023р. в сумі 2400 грн. 00 коп. (а.с.40).

Щодо компенсації позивачці витрат на правничу допомогу адвоката, яка була заявлена нею в сумі 15000 грн. 00 коп., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 4 ст.137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно із п. 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»).

Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17.

Частиною 5 ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Встановлено, що правнича допомога надавалась позивачу адвокатом Андрієнко І.В. на підставі договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 04 квітня 2023 року.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу представником позивача було подано до суду наступні документи: договір про надання правової (професійної правничої) допомоги від 04 квітня 2023 року, розрахунок по сплаті гонорару №33 та квитанція №10/07 від 10.07.2023р., відповідно до яких позивачем по справі ОСОБА_1 сплачено адвокату Андрієнко І.В. 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зроблено висновки про те, що ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.

З врахуванням складності даної справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає, що зазначена позивачем вартість та обсяг виконаної адвокатом роботи у розмірі 15 000 грн. є завищеними та належним чином не обґрунтованими, що суперечить принципу пропорційності розподілу судових витрат.

Суд, вирішуючи питання про розмір витрат на правову допомогу, виходить з того, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Отже, відшкодовуються лише ті витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи фактичний обсяг наданої правничої допомоги, присутність представника позивача в суді лише в підготовчому засіданні, з врахуванням виконаної адвокатом роботи, керуючись принципами співмірності та розумності судових витрат, критерієм реальності адвокатських витрат, а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та значення справи для сторін, суд прийшов до висновку про часткове задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу та вважає за необхідне зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 10 000 грн. витрат на професійну правову допомогу.

Керуючись ст. ст. 16, 368, 370, 372 ЦК України, ст. ст. 7, 60-63, 65, 69-72 СК України, ст. ст. 13, 76-78, 81, 133, 137, 141, 247, 263, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у зв`язку із відчуженням спільного майна задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2003 року випуску, об`єм двигуна 2148 в сумі 437000 (чотириста тридцять сім тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частки транспортного засобу автомобіля марки MERCEDES-BENZ, модель SPRINTER 312 CDI, 2004 року випуску, об`єм двигуна 2148 в сумі 461000 (чотириста шістдесят одна тисяча) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 8980 (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 2400 (дві тисячі чотириста) грн. 00 коп. витрат на проведення оцінки майна.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителька АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

представник позивача адвокат Андрієнко Ірина Вікторівна, діє на підставі договору про надання правової (професійної правничої) допомоги від 04 квітня 2023 року, ордеру серії ВК №1072884 від 10.04.2023р., юридична адреса: АДРЕСА_2 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Ківерцівського районного суду С.В.Поліщук