ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1881/21Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/57/23 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю ОСОБА_1 , представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 адвоката Покотила Юрія Володимировича та ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року, повний текст якого складено 3 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Позняком В.М. у цивільній справі №607/1881/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дітей,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, та з врахуванням уточнень до позовних вимог зазначав, що з 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народились діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У 2019 році шлюб між сторонами розірвано. 21.04.2020 року судом було затверджено мирову угоду, відповідно до умов якої ОСОБА_6 погодився сплачувати на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання трьох дітей у сумі 10 000 грн., що еквівалентно 400 доларів США, щомісячно, починаючи з дати затвердження мирової угоди і до досягнення старшими дітьми повноліття. З 1.08. 2020 року відповідачка залишила місце проживання дітей і не проживає з ними, не бере участі у їх матеріальному забезпеченні, сплачені ним кошти на дітей не витрачає. Позивач проживає разом з дітьми, які повністю перебувають на його утриманні, він забезпечує їх усім необхідним. За таких обставин просив :

-припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_8 , 2013 року народження, ОСОБА_9 , 2011 року народження, ОСОБА_10 , 2013 року народження;

-стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання трьох синів у розмірі 9000,00 грн. щомісячно, зокрема, по 3 000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 1 травня 2020 року і до досягнення повноліття дітей;

-зупинити стягнення за ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2020 року справа №607/2776/19 з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей у розмірі 400 доларів США, що еквівалентно 10000,00 грн до досягнення дітьми повноліття;

-ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2020 року справа №607/2776/19 визнати такою, що не підлягає виконанню в частині стягнення аліментів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_9 , 2011 року народження та ОСОБА_10 , 2011 року на народження в розмірі 6666,66 гривень, які стягувалися на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 квітня 2020 року.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі по 2500 гривень щомісяця на кожну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати з 1 липня 2022 року і до досягнення повноліття дітей.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави судовий збір в сумі 992,40 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суд невірно визначив дату, з якої слід розпочати стягнення аліментів з ОСОБА_7 - 1 липня 2022 року, оскільки вона не проживає з дітьми ще з дати затвердження мирової угоди. Вона сама неодноразово визнавала в судових засіданнях, а також у заяві про перегляд заочного рішення у даній справі, що не проживає по вул. Барвінських разом з дітьми, а начебто через тиск ОСОБА_11 проживає у своєї матері і не має можливості приходити до дітей. ОСОБА_6 неодноразово звертався до Служби у справах дітей Тернопільської міської ради для врегулювання даної ситуації, оскільки дітям потрібна мама. Позивач повністю самостійно забезпечує дітей усім необхідним, докази чого наявні у матеріалах справи. Суд не врахував, що позов до ОСОБА_7 про стягнення аліментів був поданий ще 02.02.2021 року.

Крім цього, суд прийшов до невірного висновку про те, що вимога щодо припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 не підлягає до задоволення. Суд встановив лише факт перетину кордону дитини разом з матірю, однак цей факт не підтверджує проживання дитини разом з ОСОБА_7 . Суд не врахував, що до моменту перетину кордону позивач повністю утримував сина ОСОБА_5 . А тому ОСОБА_6 рішення суду в цій частині вважає необгрунтованим.

Також вважає, що при визначенні розміру аліментів суд не врахував матеріальний стан відповідачки, яка має можливість сплачувати 3 000 грн. аліментів на кожну дитину.

З врахуванням наведеного просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні аліментів за минулий період, в частині визначення розміру аліментів та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що рішення суду прийняте з порушенням норм права та без достатнього врахування усіх обставин справи.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Покотило Ю.В. просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вказує, що рішення суду в оскаржуваній частині є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позовні вимоги, які не заявлялись. Крім цього, суд взяв до уваги заяву про збільшення позовних вимог, яка була подана з пропущеним строком для її подання.

Зокрема, позовна вимога про припинення стягнення аліментів не була конкретизована, позивачем не було сформульовано і вказано у його позовних вимогах підставу для стягнення з нього аліментів (судове рішення, виконавчий документ, тощо), стягнення яких він просив припинити. Вказана обставина призвела до того, що суд припинив стягнення аліментів з ОСОБА_11 , які стягувались на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 1.05.2010 року, хоча про таку ухвалу не повідомляла жодна із сторін і її копія у матеріалах справи відсутня. Через неконкретність і незрозумілість позовних вимог суд самостійно доповнив позовні вимоги позивача для можливості їх задоволення. Відповідно до вимог ЦПК України право формулювання, збільшення чи зменшення позовних вимог належить виключно позивачу, який несе усі ризики, повязані із формулюванням своїх позовних вимог. Позивач не заявляв вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому суд був позбавлений повноважень задовольняти частково позовні вимоги, які взагалі не заявлялись, а тому наявні безумовні підстави для скасування рішення в цій частині.

Крім цього, суд застосував при вирішенні справи ст.ст. 192 та 273 СК України. Однак, судом не було встановлено зміни матеріального або сімейного стану сторін, погіршення або поліпшення здоровя когось із них, які є обовязковими обставинами, які б давали підстави для зміни розміру аліментів або звільнення від їх сплати. У звязку з цим законних підстав для припинення стягнення аліментів не було, рішення в цій частині є необгрунтованим.

Крім цього, 02.11.2021 року було відкрите виконавче провадження з примусового виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 21.04.2020 року про стягнення з ОСОБА_11 аліментів. Наявність вказаного судового рішення, яке на даний час виконується органами ДВС у примусовому порядку, виключало можливість задоволення позовних вимог про стягнення таких аліментів з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 .

Також заява про збільшення позовних вимог, яка подана позивачем 18 березня 2022 року, не могла бути прийнята до розгляду судом, суд прийняв її до розгляду з порушенням ст.ст. 43, 49, 279 ЦПК України. До цієї заяви не було продано заяву про поновлення строку із зазначенням поважних причин для його поновлення. Судом було істотно порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

У відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Берегуляк В.Ф. просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. Вказує, що в оскаржуваному рішенні судом першої інстанції допущено описку у написанні дати ухвали, на підставі якої стягувались аліменти з ОСОБА_1 , а тому доводи сторони відповідача щодо виходу суду за межі позовних вимог та задоволення позовних вимог, які не заявлялись, є безпідставними. Крім цього, 7 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою для виправлення даної описки.

У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Покотило Ю.В. просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Вказує, що звертаючись до служби у справах дітей Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, ОСОБА_1 зазначав, що мати дітей ОСОБА_2 чинить перешкоди щодо його участі у здійсненні виховання дітей та побачень з ними, що в свою чергу свідчить про те, що діти проживали разом із матір`ю.

Заслухавши пояснення ОСОБА_11 та його представників адвокатів Берегуляка В.Ф., Матуса Т.А., представника ОСОБА_7 - адвоката Покотило Ю.В., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_11 підлягає до часткового задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 січня 2006 року, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2019 року у справі №607/3240/19.

В цьому шлюбі народилися діти: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21.04.2020 року у справі №607/2776/19 затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , відповідно до умов якої, серед іншого сторони домовилися стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на картковий рахунок чи в інший узгоджений між сторонами спосіб 10 000 гривень, що є еквівалентом суми в розмірі 400 доларів США, щомісячно до 02 числа звітного місяця на утримання їх неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з дати затвердження судом даної мирової угоди до досягнення старшими дітьми повноліття.

Постановою головного державного виконавця відділу ДВС у місті Тернополі від 2 листопада 2021 року відкрито виконавче провадження ВП №67336070, виконавчий документ : ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 21 квітня 2020 року у справі №607/2776/19.

З довідки ДП «Добродій-Сервіс-3» №22 від 29.01.2021 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований разом з синами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 в квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 з 17 вересня 2020 року знята з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі.

ОСОБА_6 протягом 2019-2021 років звертався до Служби у справах дітей Тернопільської міської ради з приводу неналежного виконання ОСОБА_7 батьківських обовязків, а ОСОБА_7 зверталася до вказаної служби 26.04.2021 року з приводу протиправної поведінки ОСОБА_11 .

Обома батьками надано докази щодо придбання продуктів харчування, одягу, освітніх, медичних, комунальних та туристичних послуг за період 2019-2022 років.

2 липня 2022 року ОСОБА_2 перетнула кордон в пункті Порубне разом разом із сином ОСОБА_8 , що підтверджується інформацією Тернопільського районного управління поліції від 21 липня 2022 року №3149 у відповідь на звернення ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку, що з дати 1.07.2022 року достовірно встановлено факт припинення участі матері у матеріальному забезпеченні, утриманні та вихованні старших синів. Також суд врахував, що на час укладення мирової угоди сторони проживали в одній квартирі, діти проживали як з позивачем, так і з відповідачем, вони обоє брали участь в їх утриманні, та разом з цим сторони домовились про такий розмір аліментів, які повинні стягуватися саме з ОСОБА_11 . При цьому як позивач, так і відповідач надали суду докази про участь у придбанні товарів та послуг на утримання дітей, а тому неможливо достовірно встановити, що тільки позивач в цей час їх утримував. Із звернень позивача до органу опіки неможливо достовірно встановити ту обставину, що відповідачка перестала проживати з дітьми та утримувати їх матеріально, зважаючи на те, що вона цю обставину заперечує.

Однак, такі висновки суду не повністю відповідають обставинам справи, суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, що відповідно до п.п.1, 3 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення в частині визначення дати, з якої слід припинити стягнення аліментів з ОСОБА_11 та розпочати стягнення аліментів з ОСОБА_7 , а також для скасування судового рішення в частині вирішення позовних вимог про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 на утримання сина ОСОБА_5 , 2013 року народження, та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

У статті 180 СК України встановлений обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обовязку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 СК визначено, що способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні ( такий висновок відповідає правовій позиції, неодноразово висловленій Верховним Судом, зокрема, у постановах від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16-ц), від 03 лютого 2021 року (справа № 520/21069/18).

Частиною 1 ст. 10 СК визначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Згідно ч.2 ст. 18 СК України, одним із способів захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення.

Відповідно до ч.2 ст. 273 СК України, суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.ст. 267-271 цього кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом предявлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Отже, вимога про припинення стягнення аліментів є належним способом захисту.

Зазначені норми СК України та ЦПК України не визначають чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів (аліментів), а тому ними можуть бути будь-які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обовязок щодо сплати цих платежів.

Встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка впливає на припинення сплати аліментних платежів.

Отже, при вирішенні спору про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_11 та стягнення аліментів з ОСОБА_7 зясуванню підлягає та обставина, яка має істотне значення - з ким саме із батьків проживають діти після постановлення судом 21.04.2020 року мирової угоди та на час вирішення спору, зокрема, з одержувачем аліментів чи їх платником, хто бере більш активну участь у їх вихованні.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом апеляційної інстанції додатково встановлено наступні обставини.

Діти сторін ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані та постійно проживають у квартирі за адресою АДРЕСА_2 , місця проживання не змінювали, спору між батьками щодо визначення місця проживання дітей не було.

Обоє батьків ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проживали за вказаною адресою разом з дітьми до вересня 2020 року.

У вересні 2020 року ОСОБА_7 покинула місце проживання дітей, з ними залишився проживати їх батько ОСОБА_6 , що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Так, у заяві про перегляд заочного рішення (т.1, а.с. 52) ОСОБА_7 вказувала про те, що після спричинення їй 08.09.2020 року ОСОБА_12 тілесних ушкоджень вона, побоюючись за своє життя та здоровя, була вимушена тимчасово переїхати проживати за іншою адресою.

З повідомлення ГУ Національної поліції в Тернопільській області від 04.01.2020 року №П-168аз (т.1, а.с. 118) вбачається, що за зверненнями ОСОБА_7 щодо неправомірних дій зі сторони ОСОБА_11 внесено відомості до ЄРДР від 15.06.2020 року та 08.09.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Докази про те, що після цього тимчасового переїзду вона повернулась жити у квартиру за місцем проживання дітей по АДРЕСА_2 , у матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази притягнення ОСОБА_11 до кримінальної чи адміністративної відповідальності за вчинення неправомірних дій щодо ОСОБА_7 .

Із змісту звернень ОСОБА_11 до Служби у справах дітей Тернопільської міської ради (зокрема, звернення від 15.12.2020 року), вбачається, що ОСОБА_7 з 14.09.2020 року відсутня за місцем проживання і не бере участі у вихованні дітей, на телефонні дзвінки не відповідає (т.1, а.с. 113 зв.).

В інших зверненнях (від 17.06.2020 року, 28.10.2021 року) ОСОБА_6 вказував про те, що діти проживають разом з ним за адресою АДРЕСА_3 , а мати не зявляється для зустрічі з дітьми, не бере участі у їх вихованні.

За результатами цих звернень Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради проводила профілактичні бесіди з ОСОБА_7 , що підтверджується листами №127/0524.1/24-67 від 21.12.2020 року, №906/04-24.3.1 від 01.07.2020 року.

Також із змісту звернення ОСОБА_7 до Управління сімї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради від 26.04.2021 року вбачається, що вона визнає той факт, що з вересня 2020 року не проживає разом з дітьми у квартирі по АДРЕСА_2 , проте вказує, що проводить багато часу з дітьми у цій квартирі, коли ОСОБА_11 немає вдома.

Отже, до 14 вересня 2020 року сторони проживали разом з дітьми, а з цієї дати ОСОБА_7 постійно проживала окремо від дітей, періодично відвідуючи їх за місцем проживання.

Діти з 14 вересня 2020 року проживають по АДРЕСА_2 разом з батьком ОСОБА_6 , і саме він бере більш активну участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Зокрема, протягом вересня 2020 жовтня 2021 року діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проходили терапевтичне та ортодонтичне лікування зубів у клініці ОСОБА_13 , за яке ОСОБА_6 оплатив 39 200 грн., що підтверджується довідкою лікаря-стоматолога ОСОБА_14 від 21.11.2021 року.

ОСОБА_6 з 14.09.2020 року здійснював повне матеріальне забезпечення дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , придбання екіпірування, повну оплату щомісячних абонементів, повязаних з навчанням дітей у секціях боксу та футболу, що підтверджується довідками Тернопільської обласної федерації боксу України №8 від 6.12.2021 року та тренера з футболу ОСОБА_15 від 18.11.2021 року.

Також позивач забезпечував своїх дітей необхідним одягом та взуттям (кросівки, бутси та інше взуття), канцелярськими товарами, товарами для дозвілля (придбано 2 велосипеди, самокат, квадрокоптер іграшковий, футбольний мяч, тощо), що підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями.

ОСОБА_6 оплачував відпочинок та оздоровлення дітей у таборі у сумі 8190 грн. (накладна №25 від 20.07.2020 року), а також неодноразово відпочивав разом з трьома дітьми на різних курортах та оплачував цей відпочинок, зокрема, серпень 2020 року - туристична подорож до ОСОБА_16 разом з синами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , вартість відпочинку 71 006 грн., товарний чек від 20.07.2020 року туристичної агенції ФОП ОСОБА_17 ); червень 2021 року с.Косонь, вартість проживання на 4 осіб 8230 грн (готельний рахунок від 13.06.2021 року); липень 2021 року відпочинок у Туреччині; січень 2022 року - проживання та відпочинок (дозвілля) дітей на гірськолижному курорті ІНФОРМАЦІЯ_6 (квитанції щодо вартості проживання на суму 6800 грн, дозвілля на загальну суму близько 3 000 грн).

ОСОБА_6 здійснює повну оплату абонементу та забезпечує потрібні матеріали для додаткового вивчення сином ОСОБА_4 англійської мови.

Також ОСОБА_6 представив значну кількість квитанцій про придбання продуктів харчування за спірний період.

У побутових питаннях щодо догляду за дітьми та приготування для них їжі ОСОБА_18 допомагає хатня робітниця, роботу якої він оплачує.

Роботу хатньої робітниці у квартирі за місцем проживання дітей та оплату цієї роботи позивачем не заперечив у судовому засіданні представник ОСОБА_7 , однак зауважив, що вона приходить до квартири лише разом із ОСОБА_12 , на час присутності у квартирі ОСОБА_7 хатня робітниця там не працює.

Крім зазначеного, позивач ОСОБА_6 несе витрати щодо утримання житла, сплати комунальних послуг за житло, у якому він проживає разом з дітьми, про що свідчать наявні у матеріалах справи банківські квитанції про оплату ОСОБА_12 коштів.

З 10 березня по 15 травня 2022 року у звязку із запровадженням військового стану в Україні ОСОБА_6 разом з синами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебував за межами України та здійснював їх повне матеріальне забезпечення, в цей же час ОСОБА_7 разом з ними не перебувала та не приймала участі у їх матеріальному забезпеченні, чого не заперечив у судовому засіданні її представник. Випискою за картковим рахунком ОСОБА_11 та квитанціями щодо придбання продуктів харчування, одягу підтверджуються його витрати щодо оплати товарів і послуг на території Польщі.

Отже, з 14 вересня 2020 року ОСОБА_6 постійно до 1 липня 2022 року проживав разом з синами ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та приймав більш активну активну участь у їх матеріальному забезпеченні, ніж ОСОБА_7 .

Доводи представника ОСОБА_7 про те, що вона періодично забирала дітей та проживала разом з ними у своєї матері та в цей час їх повністю утримувала матеріально, не підтверджені жодними доказами.

Та обставина, що після 14 вересня 2020 року і до її виїзду за межі України 1.07.2022 року ОСОБА_7 навідувалась до дітей за їх місцем проживання на час відсутності ОСОБА_11 та приймала певну участь у їх житті та вихованні, не може свідчити про наявність підстав для продовження стягнення на її користь аліментів з ОСОБА_11 , який проживає разом з дітьми та матеріально їх забезпечує.

Надані відповідачкою докази про понесені нею витрати на утримання дітей, а саме банківські квитанції про перерахування коштів, повязаних із шкільними витратами дітей - на рахунки голів батьківських комітетів у класах, в яких навчаються діти, за період з вересня 2020 по грудень 2021 року та квитанції про придбання продуктів харчування, не свідчать про те, що її участь у забезпеченні дітей була суттєвою та більш істотною, ніж матеріальне утримання, яке надає дітям ОСОБА_7 .

Інших доказів участі ОСОБА_7 у матеріальному забезпеченні дітей, а також доказів щодо частоти та тривалості її періодичних візитів до житла за місцем проживання дітей, активної участі у їх вихованні, нею не надано.

З врахуванням наведеного, з 14 вересня 2020 року змінились істотні обставини, які відповідно до ч.2 ст. 273 СК України, ч.4 ст. 273 ЦПК України є підставою для припинення з цієї дати сплати ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дітей.

Сплата ОСОБА_12 на користь ОСОБА_7 аліментів за період, коли вона не проживали з дітьми та не приймала активної участі у їх вихованні та матеріальному забезпеченні, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримуються діти.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач не подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини та зазначені норми закону, суд першої інстанції неправильно визначив 2 липня 2022 року датою, з якої слід розпочати стягнення аліментів з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 на утримання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому рішення суду в цій частині слід змінити, визначивши дату, з якої слід розпочати стягнення аліментів з ОСОБА_19 на користь ОСОБА_1 - 2 лютого 2021 року день подання його позову про стягнення аліментів.

Передбачені законом підстави для стягнення аліментів за період до подання позовної заяви відсутні, так як позивач не надав доказів того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідачки, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останньої від їх сплати.

Враховуючи зміну з 14 вересня 2020 року істотних обставин, які є підставою для припинення стягнення аліментів з ОСОБА_11 , наявність підстав для стягнення аліментів з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 з 2 лютого 2021 року, а також ту обставину, що одночасно аліменти не можуть стягуватися з обох батьків на користь іншого з них, що суперечить визначеній нормами СК України суті аліментів на утримання дітей, тому рішення суду в частині припинення стягнення аліментів на утримання синів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підлягає зміні, слід встановити дату припинення стягнення аліментів з ОСОБА_11 на утримання синів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - 14.09.2020 року.

Також, враховуючи, що син ОСОБА_5 з 14 вересня 2020 року до моменту виїзду за межі України 1.07.2022 року проживав разом з позивачем, який приймав більш активну участь у його матеріальному забезпеченні, ніж відповідачка, тому рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення цієї позовної вимоги шляхом припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 14 вересня 2020 року по 1 липня 2022 року.

Підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру аліментів колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_11 про те, що при визначенні розміру аліментів суд не врахував матеріальний стан відповідачки, яка має можливість сплачувати 3 000 грн. аліментів на кожну дитину, колегія суддів оцінює критично, оскільки позивачем не надано таких доказів. Його пояснення щодо наявності у власності ОСОБА_7 нежитлового приміщення у м.Тернополі та отримання орендної плати у значному розмірі є голослівними та не підтверджені жодними доказами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що суд вийшов за межі позовних вимог та задовольнив позовні вимоги, які не заявлялись, позивач не заявляв вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а тому наявні безумовні підстави для скасування рішення в цій частині; позовна вимога про припинення стягнення аліментів не була конкретизована, позивачем не було сформульовано і вказано у його позовних вимогах підставу для стягнення з нього аліментів (судове рішення, виконавчий документ, тощо), стягнення яких він просив припинити; суд припинив стягнення аліментів з ОСОБА_11 , які стягувались на підставі ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 1.05.2010 року, хоча про таку ухвалу не повідомляла жодна із сторін і її копія у матеріалах справи відсутня, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Із змісту поданої позивачем 2 лютого 2021 року позовної заяви, а також заяви про зміну предмета або підстав позову (фактично заяви про збільшення позовних вимог), заяви на виконання ухвали від 13 квітня 2022 року позовні вимоги є зрозумілими та в них наявна вимога про стягнення аліментів на утримання трьох дітей синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , 2011 року народження, та ОСОБА_5 , 2013 року народження, у розмірі по 3 000 грн. на кожну дитину, в тому числі за минулий час з 1.05.2020 р. Підстава позовних вимог вимог залишалась незмінною невиконання відповідачкою з серпня 2020 року обовязку утримання та виховання неповнолітніх дітей, про це позивач зазначав у позовній заяві від 02.02.2021 року та у подальших заявах по суті справи.

Також у матеріалах справи наявна копія ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 21.04.2020 року про затвердження мирової угоди, якою визначено стягнення аліментів з ОСОБА_11 (подана відповідачкою ОСОБА_7 04.11.2021 року разом із заявою про перегляд заочного рішення). У заяві про збільшення позовних вимог від 18 березня 2022 року та у заяві на виконання ухвали від 13 квітня 2022 року позивач просив зупинити стягнення з нього на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання дітей згідно ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 21.04.2020 року та визнати цю ухвалу такою, що не підлягає виконанню.

Допущені судом описки можуть бути виправлені у встановленому законом порядку і не можуть слугувати підставою для скасування судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що суд взяв до уваги заяву про збільшення позовних вимог, яка була подана з пропущеним строком для її подання, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

Відповідно до ухвали про відкриття провадження у справі від 4 лютого 2021 року, дана справа слухалась у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, та було постановлено заочне рішення, яке ухвалою від 24.11.2021 року скасоване та справу призначено до розгляду 21.12.2021 року. Судові засідання неодноразово відкладались (21.12.2021, 27.01.2022 р. за клопотаннями сторін та 24.02.2022 року - у звязку із запровадженням військового стану).

18.03.2022 року подана заява про збільшення позовних вимог, згідно якої окрім первісних позовних вимог про стягнення аліментів на трьох дітей у розмірі по 3 000 грн. на кожну дитину, позовні вимоги було доповнено вимогами про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 на утримання трьох дітей, які стягуються згідно мирової угоди, затвердженої ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 21.04.2020 року.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 07 липня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті 2 вересня 2022 року.

Як вбачається із змісту ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 07 липня 2022 року, ухвалою Тернопільського міськрайоного суду від 10 травня 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, суд перейшов до розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання, в яке сторони 7 липня 2022 року не зявилися, хоча були належним чином повідомлені. Підстав для відкладення підготовчого судового засідання судом не було встановлено. Вивчивши матеріали справи та провівши відповідно до ст. 197 ЦПК України необхідні підготовчі дії, суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до судового розгляду по суті на 2 вересня 2022 року.

Отже, заява про збільшення позовних вимог подана у встановлені цивільним процесуальним законодавством строки.

Також колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про відсутність законних підстав для припинення стягнення аліментів та невірне застосування ст.ст. 192 та 273 СК України. Оскільки з вересня 2020 року до 1 липня 2022 року троє дітей проживали разом з батьком, а з 2 липня 2022 року сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продовжують проживати разом з батьком, в той час як їхня мати ОСОБА_7 , на користь якої стягуються аліменти на утримання дітей, проживала окремо від них і її участь в утриманні дітей не була істотною, тому вказана обставина є такою, що дає підстави для припинення стягнення аліментів з ОСОБА_11 .

Стаття 273 СК України вірно застосована з врахуванням положень ст.ст. 10, 18 цього Кодексу.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 376, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Покотила Юрія Володимировича - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 вересня 2022 року змінити в частині припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , встановивши дату припинення з 14.09.2020 року.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про припинення стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_5 скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити частково. Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 14 вересня 2020 року по 1 липня 2022 року.

Змінити рішення суду в частині визначення дати, з якої слід розпочати стягнення аліментів з ОСОБА_19 на користь ОСОБА_1 , а саме з 01 липня 2022 року на 02 лютого 2021 року.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 січня 2023 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Бершадська Г.В.