Справа № 464/4107/21 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1613/22 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів:- Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Юзефович Ю.І.

з участю представника апелянта адвоката Піхотенко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк», яка підписана адвокатом Піхотенко Анною Сергіївною, на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року (повний текст рішення складено 09 березня 2022 року), у справі за позовом акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Паук Андрій Ярославович, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2021 року позивач акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк») звернувся в суд з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 13 червня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 1327 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пауком Андрієм Ярославовичем.

Позов мотивовано тим, що 09 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (правонаступником якого є АТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №011-2008-001, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , отримав кредит у розмірі 120 000 тисяч доларів США, строком до 01 січня 2038 року зі сплатою 13,95 % річних за користування кредитом. 27 серпня 2018 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова позовні стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 011-2008-001 від 09 січня 2008 року на суму 84 935 доларів США. Постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року залишено без змін. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист від 11 жовтня 2018 року та приватним виконавцем 14 березня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58623038. В ході здійснення виконавчих дій було з`ясовано, що боржнику ОСОБА_1 на праві власності належало нерухоме майно - квартира загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно інформаційної № 252489684 від 13 квітня 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості майна, стало відомо, що 13 червня 2016 року ОСОБА_1 відчужено квартиру загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору дарування за реєстрованим номером 1327 на Ѕ частки квартири на ОСОБА_3 та Ѕ частки квартири на ОСОБА_4 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пауком Андрієм Ярославовичем. Позивач вважав, що укладення спірного договору спрямоване на уникнення виконання зобов`язань за кредитним договором, без наміру створення правових наслідків, що обумовлюються цим правочином. Укладення зазначеного договору дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки дії сторін даного договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно в майбутньому та уникнення стягнення за його рахунок в майбутньому грошового зобов`язання, що є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року в задоволенні позову акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особа: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Паук Андрій Ярославович, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним відмовлено у зв`язку із пропуском строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сукупність встановлених судом обставин доводить той факт, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам кредитора, оскільки відчуження належного йому майна відбулося після відкриття судом провадження у справі про стягнення з нього заборгованості за договором кредиту, а тому такі дії вчинено з метою уникнення звернення стягнення кредитором на вказане майно. Укладення особою договору дарування майна зі своїми дітьми свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі). Крім того, про намір приховування свого майна від звернення на таке стягнення в рахунок погашення боргу, свідчить і той факт, що відповідачем ОСОБА_1 після відкриття провадження у справі протягом короткого періоду часу було відчужено не лише квартиру, яка є предметом оспорюваного договору, а усі належні йому об`єкти нерухомого майна. За таких обставин, оспорюваний договір є недійсним.

Однак, оспорюваний договір було укладено 13 червня 2016 року, а із даним позовом позивач звернувся 03 червня 2021 року. Враховуючи наявність ряду спорів між позивачем та ОСОБА_1 про стягнення із нього значних сум заборгованості, починаючи з 2016 року, а також вільний доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд вважав, що позивач мав реальну можливість перевірити майновий стан відповідача, зокрема, факт наявності або відсутності зареєстрованих речових прав останнього на нерухоме майно, перехід таких прав, а відтак, і про факт укладення оспорюваного договору, а тому міг дізнатись про факт укладення оскаржуваного кредитного договору, починаючи з моменту його укладення - 13 червня 2016 року. Проте, із даним позовом позивач звернувся до суду лише 03 червня 2021 року, тобто, із значним пропуском трирічного строку позовної давності, а відповідач подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, тому в задоволенні позову відмовив з цієї підстави, оскільки поважних причин пропуску цього строку, позивачем не наведено.

В липні 2022 року позивач АТ «Універсал Банк оскаржив рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, яка підписана адвокатом Піхотенко Анною Сергіївною, в якій просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, адже він звернувся з вказаним позовом через два місяці з того моменту, коли йому стало відомо про існування оспорюваного договору. Про його існування позивачу стало відомо у квітні 2021 року під час виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором з позичальника ОСОБА_1 . Доказів того, що позивач довідався раніше про вчинення оспорюваного договору, матеріали справи не містять. Діюче законодавства не покладає обов`язку на фінансову установу постійно отримувати витяги з Державного реєстру нерухомого майна щодо своїх позичальників. При цьому звертає увагу і на те, що банк не був стороною оспорюваного договору. Вважає, висновки суду про сплив строку позовної давності необґрунтованими.

Зазначає, що погоджується з висновками оскаржуваного рішення про наявність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним, учасниками справи в апеляційному порядку не оспорюються.

Предметом доказування у цій справі є дотримання позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, тобто обставини дотримання строків позовної давності.

Судом встановлено, що 13 червня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , від імені яких діяла законний представник ОСОБА_2 , уклали договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пауком Андрієм Ярославовичем та зареєстрований в реєстрі за № 1327, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 квартиру загальною площею 68,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала дарувальнику на праві приватної власності.

Як вбачається з інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 13 квітня 2021 року № 252489684, квартира ( реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01), розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , по Ѕ кожниму, на підставі договору дарування № 1327, посвідченого 13 червня 2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук А.Я.

Судом також встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. Вирішено стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 011-2008-001 від 09 січня 2008 в розмірі 84 935,56 доларів США. Провадження у даній справі було відкрито 25 квітня 2016 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року залишено без змін та Сихівським районним судом м. Львова року видано виконавчий лист № 464/3214/16-ц. На підставі вказаного виконавчого листа приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць Андрієм Андрійовичем, відкрито виконавче провадження № 58623038.

З матеріалів справи убачається, що оспорюваний договір було укладено 13 червня 2016 року, з даним позовом АТ «Універсал Банк» звернувся в суд 03 червня 2021 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно із положеннями частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Саме такий висновок щодо застосування цієї норми права, викладено в постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, від якого Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Усталеним в судовій практиці є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду.

Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов), і до таких вимог застосовуються правила про позовну давність (див. постанову Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року у справі № 3-176гс14).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, початком перебігу позовної давності для вимоги про визнання договору іпотеки недійсним є день укладення оспорюваного договору, тобто перебіг позовної давності розпочався від 28 квітня 2009 року. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15».

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (наприклад, рішення у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ключовим питанням на яке належить надати відповідь у цій справі, з урахуванням доводів апеляційної скарги та обставин встановлених судами, є те, з якого моменту починається перебіг позовної давності за вимогою про визнання недійсним оспорюваного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною такого правочину).

Обміркувавши вказані норми, з урахування принципу розумності, колегія суддів зауважує, що:

- положення статті 253 ЦК України поширюються на всі випадки встановлення початку перебігу строків. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, враховує, що в окремих положеннях ЦК України міститься правило про визначення перебігу строку «від дня» чи «з часу», а не «від наступного дня». Такий прийом законодавчої техніки законодавець застосував, керуючись принципом економії нормативного матеріалу, проте він жодним чином не змінює загального правила передбаченого в статті 253 ЦК України (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19);

- з урахуванням принципу розумності та справедливості, очевидним є те, що закріплення особливого початку перебігу позовної давності з моменту його укладення має поширюватися тільки на сторін такого правочину. Оскільки саме сторони (сторона) здійснюють його укладення та подальше виконання і, зрозуміло, що їм про його укладення має бути відомо саме на цей час. Тобто, презюмується, що сторони (сторона) оспорюваного правочину обізнані про його умови станом на момент його укладення. Натомість заінтересована особа (не сторона правочину), яка пред`являє вимогу про визнання такого правочину недійсним, вочевидь може й не знати про існування правочину, а також про те, чи почалося його виконання;

- для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою про визнання недійсним оспорюваного правочину, яка пред`явлена заінтересованою особою (не стороною такого правочину), належить застосовувати частину першу статті 261 ЦК України;

- початок перебігу за такою вимогою починається з наступного дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Близький за змістом висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 638/16768/19 (провадження № 61-1336св22).

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права (див.: пункти 45-48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У справі, що переглядається, встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що:

- в межах розгляду цивільної справи за позовом банку до позичальника ( ОСОБА_1 ) та поручителя ( ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором не були встановлені обставини відчуження позичальником під час розгляду цієї справи (та після відкриття провадження в такій) належного йому майну, зокрема майна, яке є предметом оспорюваного договору, відтак такі не могли бути відомі позивачу у справі, що переглядається, і не свідчать про початок перебігу позовної давності за пред`явленим позовом з цього часу;

- з урахуванням таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, покладаючись на які кредитор не зобов`язаний здійснювати моніторинг відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на предмет виявлення інформації щодо відчуження майна недобросовісним боржником, адже саме добросовісність дій боржника презюмується (частина п`ята статті 12 ЦК України);

- у цьому зв`язку позивач не міг дізнатись про факт укладення оскаржуваного кредитного договору, починаючи з моменту його укладення - 13 червня 2016 року;

- доводи останнього про те, що про факт його укладення він дізнався з інформації, отриманої приватним виконавцем під час примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, після чого пред`явив даний позов через два місця з цього часу, відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано, незважаючи, що саме на нього покладено такий обов`язок по доказуванню;

- отже, оскаржуване рішення суду в частині підстав для відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності ґрунтується на припущеннях, тобто суперечить положенням частини шостої статті 81 ЦПК України.

За таких обставин, невірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи

У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в рівних частинах судовий збір, сплачений за розгляд справи судами обох інстанцій, в розмірі 2 270 грн 00 коп. та 3 450 грн 00 коп.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Універсал Банк», яка підписана адвокатом Піхотенко Анною Сергіївною, задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 лютого 2022 року скасувати, та ухвали нове рішення.

Позов акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Паук Андрій Ярославович, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири, загальною площею - 68,3 кв.м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 13 червня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №1327 та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Паук Андрієм Ярославовичем.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах на користь акціонерного товариства «Універсал Банк» суму сплаченого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн 00 коп., та суму сплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3 450 (три тисячі чотириста п`ятдесят) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич