ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 681/872/22

Провадження № 22-ц/4820/366/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.

за участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2022 року (суддя Горгулько Н.А.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Полонський відділ державної виконавчої служби у Шепетівському районі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Полонський відділ державної виконавчої служби у Шепетівському районі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) (далі Полонський відділ ДВС у Шепетівському районі ЦЗМУ МЮ (м. Хмельницький)), про звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що в липні 2022 року він одержав з державної виконавчої служби виклик та постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.07.2022 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 , аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1200 грн. Державним виконавцем постанова винесена на підставі виконавчого листа №681/1165/18, виданого Полонським районним судом 17.01.2019 року. Оскільки йому не було відомо про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів, 27.07.2022 він звернувся до державного виконавця, який зробив розрахунок заборгованості по аліментах з серпня 2018 по липень 2022, сукупний розмір заборгованості склав - 55587,10 грн.

Позивач вказував, що з дня призначення аліментів до 20 грудня 2021 року він прожив разом з відповідачкою та донькою ОСОБА_5 в с. Блидні Шепетівського району, де придбали житловий будинок по АДРЕСА_1 у ОСОБА_6 , вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку, він платив за комунальні послуги, працював будівельником у м. Києві, а також в Хмельницькому, на щебеневому заводі, тобто повністю забезпечував свою сім`ю, в тому числі матеріально утримував дочку ОСОБА_4 . ОСОБА_3 не працювала, доглядала дитину. Навіть після того як сторони перестали спільно проживати, він надавав матеріальну допомогу на утримання доньки.

ОСОБА_3 не повідомляла позивача про ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів на утримання малолітньої доньки та пред`явила виконавчий лист до виконання лише в липні 2022 року, у зв`язку з чим утворилася заборгованість по аліментам за попередні роки.

Посилаючись на зазначене позивач просив суд звільнити його від заборгованості за аліментами в розмірі 56787,10 грн., що нарахована за період з 21.08.2018 по 01.08.2022 в межах виконання виконавчого листка, виданого 17.01.2019 Полонським районним судом Хмельницької області на підставі рішення цього ж суду від 06.12.2018.

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обґрунтовуючи позовні вимоги про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, ОСОБА_1 посилався на те, що він з часу призначення йому аліментів на утримання доньки проживав разом з відповідачкою та донькою однією сім`єю в будинку, який придбали для спільного проживання, купував продукти харчування, одяг та інші речі, сплачував комунальні послуги, повністю забезпечував сім`ю, в тому числі утримував доньку, однак не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин та доказів надання матеріальної допомоги на утримання дитини у розмірі, визначеному рішенням суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в розмірі 56787,10 грн., що нарахована за період з 21.08.2018 по 01.08.2022 в межах виконання виконавчого листа, виданого 17.01.2019 Полонським районним судом на підставі рішення Полонського районного суду від 06.12.2018.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що про рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 не знав, його копію отримав лише у липні 2022 року. Державним виконавцем зроблено розрахунок заборгованості по аліментах з серпня 2018 року по липень 2022 року, де записано сукупний розмір заборгованості по аліментах.

Судом першої інстанції не враховано обставин, що до 20.12.2021 сторони проживали в фактичних шлюбних відносинах, придбали будинок, робили ремонт у ньому, вели спільне господарство, позивач працював та повністю забезпечував сім`ю, матеріально утримував доньку ОСОБА_4 . Після того як сторони припинили спільне проживання, ОСОБА_1 продовжував надавати матеріальну допомогу доньці.

Разом з цим, відповідачка, зловживаючи своїми правами, лише в кінці липня 2022 року пред`явила виконавчий лист до виконання.

Суд першої інстанції вказаному оцінки не дав, а послався на недоведені обставини, вважаючи їх встановленими.

Суд розглянув справу без участі відповідачки, яка будь-яких аргументованих заперечень на позов не надала та не спростувала докази, надані позивачем.

Суд безпідставно відхилив клопотання ОСОБА_1 про огляд в судовому засіданні фотографій з датами виготовлення, відеоматеріали на підтвердження доводів позивача про утримання ним дочки та їх спільного проживання з моменту її народження і до кінця 2021 року, а також не допитані усі свідки.

В порушення ч. 4 ст. 274 ЦПК України суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення на підставі п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи до Хмельницького апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.

Згідно з частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Суд першої інстанції не дотримався приписів частини 4 статті 274 ЦПК України.

У зв`язку з порушенням норм процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що сторони проживали однією сім`єю в с. Блидні Шепетівського району Хмельницької області. Вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_7 , яка проживала разом з ними.

Такі дані підтверджуються показанням свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які, кожен з них окремо, були допитані в судовому засіданні та підтвердили проживання сторін однією сім`єю в с. Блидні та ведення ними спільного господарства; даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 6).

Відповідно до рішення Полонського районного суду від 06.12.2018 з ОСОБА_1 стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання їх доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі по 1200 грн. щомісяця, починаючи з 21.08.2018 і до досягнення дитиною повноліття. На підставі цього рішення 17.01.2019 Полонським районним судом видано виконавчий лист (а. с. 9, 10-11).

21 липня 2022 року ОСОБА_3 на виконання зазначеного рішення суду, звернулася до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження.

21 липня 2022 року державним виконавцем Полонського відділу державної виконавчої служби у Шепетівському районі Хмельницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, проведено розрахунок і визначено заборгованість ОСОБА_1 за аліментами за період з 21 серпня 2018 року по 01 08.2022 року в розмірі 56787,10 грн.

Як вбачається із матеріалів справи станом на 01.08.2022 заборгованість за аліментами становила 56787,10 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості державного виконавця Вовженяка Р.А.

Як вбачається із цивільної справи №681/1165/18 при зверненні до суду з позовом в серпні 2018 року про стягнення аліментів ОСОБА_3 вказувала, що в добровільному порядку ОСОБА_1 матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, участі у вихованні дитини не бере, хоча здоровий, працездатний, працює у м. Києві. Ухвалу суду про відкриття спрощеного позовного провадження по справі про стягнення аліментів разом із додатками ОСОБА_1 отримав особисто 23.09.2018.

Щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження

Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2022 року відкрито у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Полонський відділ державної виконавчої служби у Шепетівському районі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам спрощене позовне провадження. За рішенням суду від 01.12.2022 року справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження.

Отже, всупереч процесуальному закону суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, що не відповідає положенням ч.4 статті 274 ЦПК України.

В силу п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України вказане порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.

Щодо вирішення спору по суті заявлених вимог

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно з частиною другою статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Частину третю статті 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02 червня 2016 року, що набув чинності 05 жовтня 2016 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він проживав разом з ОСОБА_3 та донькою однією сім`єю, вели спільне господарство, обробляли земельну ділянку, він платив за комунальні послуги, працював будівельником у м. Києві, а також в Хмельницькому, на щебельному заводі тобто, повністю забезпечував свою сім`ю. У грудні 2021 року сторони припинили спільне проживання. Оскільки позивач до грудня 2021 року надавав матеріальну допомогу, утримував відповідачку та малолітню доньку, заборгованість за аліментами виникла не з його вини, а внаслідок тривалого непред`явлення ОСОБА_3 виконавчого листа до виконання, позивач просив звільнити його від сплати заборгованості на підставі частини другої статті 197 СК України.

Як вбачається із матеріалів справи позивач не надав доказів на підтвердження вищевказаних обставин та доказів надання матеріальної допомоги на утримання дитини в розмірі, визначеному рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Позивач не надав доказів на підтвердження надання матеріальної допомоги на утримання дитини в розмірі, визначеному рішенням Полонського районного суду від 06 грудня 2018 року у справі №681/1165/18, а також не довів необхідних умов для застосування частини другої статті 197 СК України (тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення), колегія суддів вважає, що підстави для звільнення від сплати заборгованості за аліментами за період з 21.08.2018 року по 01.08.2022 року відсутні.

Зважаючи на зазначене, всупереч вимог процесуального закону суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, замість загального позовного, а тому ухвалене ним рішення не може залишатися в силі. У зв`язку з цим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 01 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача Полонський відділ державної виконавчої служби у Шепетівському районі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк