Провадження №22-ц/812/29/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 січня 2023 року м. Миколаїв

справа № 490/5834/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп», Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Рієлтіс плюс» про скасування державної реєстрації права власності та витребовування майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 10 грудня 2021 року під головуванням судді Саламатіна О.В., дата складання повного тексту судового рішення не зазначена,

У С Т А Н О В И В:

В липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпрофінансгруп» (далі- ТОВ «Дніпрофінансгруп»), Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Рієлтіс плюс» про скасування державної реєстрації права власності та витребовування майна.

ОСОБА_1 зазначала, що 27 березня 2008 року між нею та АТ "Імексбанк". було укладено Договір кредитної лінії №954/КЛ/2008, та з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в цей же день ними було укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку було передано належні позивачці нежитлові приміщення, загальною площею 545,6 кв.м. у АДРЕСА_1 .

17 лютого 2017 року на підставі протоколу електронних торгів №UA-ЕА-2017-02-02-000006-с ПАТ «ІМЕКСБАНК» відступило право вимоги за кредитним договором № 954/КЛ/2008 ТОВ «Фінансова Компанія «Дніпрофінансгруп».

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34877076 від 21.04.2017 року 12:14:02 та зареєстровано право власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Таким чином, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі договору про відступлення прав вимоги з АТ «ІМЕКСБАНК» набуло право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 .

27 квітня 2017 року ТОВ «Дніпрофінансгруп» переоформило вказане нерухоме майно на ТОВ «Рієлтіс Плюс», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, згідно якої щодо об`єкта цього майна було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер:34982127 від 27.04.2017 року 17:51:19 та зареєстровано право власності за ТОВ «Рієлтіс Плюс».

Позивач вважає такі дії незаконними та такими, що не відповідають вимогам ст. 37 Закону України "Про іпотеку", п. 5.5.1 договору іпотеки №1769 від 27.03.2008 року, оскільки при укладанні договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 27.03.2008р. ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» не виконало обов`язкові вимоги договору іпотеки, не представивши обґрунтовану експертну оцінку предмета іпотеки, тоді як умовами договору іпотеки передбачено, що у разі набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки, при цьому ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила скасувати державну реєстрацію права власності ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» на нежитлове приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , номер запису про право власності :20078895, рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34877076 від 21.04.2017 року 12:14:02 та витребувати з володіння ТОВ «Рієлтіс Плюс» нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 .

У відзиві на позов ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» просило відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 . Звертає увагу суду, що в межах цивільної справи №490/3505/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Імексбанк», ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», Центр з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ТОВ «Рієлтіс плюс», про визнання недійсними результатів аукціону в електронній формі, договору купівлі-продажу вимоги, договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, Верховним Судом було досліджено, встановлено та підтверджено правомірність набуття ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на спірні нежитлові приміщення. Також Товариство зазначало, що законодавством України не передбачено для іпотекодержателя обов`язку щодо подання державному реєстратору, при здійсненні державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, документу про оцінку фактичної вартості предмету іпотеки, оскільки подання такого документу не передбачено пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. До того ж відповідно до вимог ч. 3 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" перед набуттям предмету іпотеки у власність 19 квітня 2017 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 проведено оцінку нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1060,2 кв.м. та згідно Звіту про оцінку майна ринкова вартість об`єкта оцінки без урахування ПДВ склала 3 936 000 грн., вказаний звіт в установленому законом порядку ОСОБА_1 не оскаржила. При цьому умовами іпотечного договору не передбачено погодження сторонами ціни предмета іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності в позасудовому порядку. За такого державним реєстратором правомірно здійснено державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 67852 грн 46 коп. судових витрат на користь ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та 14 000 грн на користь ТОВ «Рієлтіс Плюс».

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, просила його скасувати та ухвалити нове, про задоволення позову.

Апелянт зазначала, що суд не врахував, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, а експерний звіт про оцінку може бути належним доказом у справі тільки за умови проведення оцінки майна з додержанням вимог Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав, затвердженого постановою КМУ № 1440 від 10.09.2003р., тоді як звіт ФОП ОСОБА_2 таким вимогам не відповідає. Суд першої інстанції не звернув уваги, що ознайомлення з об`єктом оцінки полягає у дослідженні оцінювачем вихідних даних та іншої інформації, необхідної для здійснення оцінки, та у особистому огляді оцінювачем об`єкта оцінки, не врахував висновки Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15-ц, де зазначено про необхідність особистої присутності експерта на об`єкті оцінки та відібрання ним відповідних даних. Окрім цього суд ухилився від надання правової оцінки експертизі, яка була виконана Одеським інститутом судових експертиз під час розгляду справи та необґрунтовано відхилив висновки експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 109 від 22.02.2021 року. Також апелянт вказує, що суд порушив норми матеріального права, прийнявши доводи відповідача про надання державному реєстратору всіх необхідних документів, передбачених п. 61 постанови Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» для вчинення дії з реєстрації права власності на іпотечне майно, не звернувши уваги, що необхідність експерної оцінки хоча і не передбачена вказаною постановою КМУ, проте є обов`язковою з огляду на вимоги ст. 37 Закону «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, а доказів надання такої оцінки реєстратору матеріали справи не містять.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ "Дніпрофінансгруп", ТОВ "Рієлтіс плюс" - адвокат Подорожній А.С. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. Зазначав, що доводи апелянта в частині того, що відповідачем не було дотримано вимог щодо проведення оцінки не відповідають дійсності, обставини у справах № 306/1224/16-ц, №211/2171/15-ц, на які посилається апелянт, відрізняються від справи, що розглядається, а звіт про оцінку, проведений ФОП ОСОБА_2 позивачем не оскаржувався та не оспорювався. На думку представника відповідачів не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи апеляційної скарги в частині ненадання судом правової оцінки експертизі, яка була виконана Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, та відхилення висновку експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру, оскільки суд першої інстанції надав відповідну оцінку вказаним висновкам. Оцінка ж майна, що була проведена на замовлення позивача, не може бути взята до уваги, оскільки визначала вартість майна не на момент реєстрації права власності, а у іншому проміжку часу, а з урахуванням розміру вимог іпотекодержателя, у відповідача не виникає обов`язку відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки у порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» як з урахуванням ціни згідно оцінки від 2017 року ФОП ОСОБА_2 , так і ціни згідно оцінки від 2021 року, проведеної ОНДІСЕ. Крім того, законність реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» встановлено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №490/3505/17, а тому згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає .

В судове засідання до суду апеляційної інстанції ані ОСОБА_1 , ані її представники - адвокат Павлов К.О., Толпекін А.А. вдруге не з`явились. У поштовій скриньці, що знаходиться на вході у будівлю Миколаївського апеляційного суду, була виявлена заява, складена від імені ОСОБА_1 , про відкладення розгляду справи, на іншу дату до закінчення війни, яка обґрунтована тим, що позивачка не може приймати участь в засіданні з причин знаходження з сім`єю за межами м. Миколаєва у зв`язку з воєнною загрозою життю, технічної можливості прийняти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не має, але бажає приймати участь в судовому процесі особисто. Проте ухвалою апеляційного суду в задоволенні вказаного клопотання ОСОБА_1 відмовлено виходячи з наступного.

Так, за змістом частини другої статті 372 ЦПК явка учасників справи до суду апеляційної інстанції є необов`язковою. Частиною першою статті 372 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Відповідно до статті 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За правилами частини 1 статті 1 Закону "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. Проте навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим.

Миколаївський апеляційний суд продовжує роботу в умовах воєнного стану та розглядає справи в загальному порядку відповідно до вимог ЦПК.

При цьому, процесуальні норми не містять, як безумовної підстави для відкладення розгляду справи, введення на території країни воєнного стану.

Як вбачається з матеріалів справи, за клопотаннями позивачки від 22 червня 2022 року, від 03 серпня 2022 року, від 20 жовтня 2022 року, від 23 листопада 2022 року, від 21 листопада 2022 року, від 21 грудня 2022 року, від 09 січня 2023 року розгляд справи неодноразово відкладався на інші дати, в судовій повістці-повідомленні ОСОБА_1 та її представникам адвокатам Павлову К.О. і ОСОБА_3 - було роз`яснено право скористатися участю у судовому засіданні, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та роз`яснено наслідки неявки в судове засідання відповідно до ч. 2 с. 372 ЦПК України. Крім того, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 16 січня 2023 року за клопотанням ОСОБА_1 було відкладено розгляд справи на 30 січня 2023 року на 10-00 год та вчергове роз`яснено, що для забезпечення реалізації права доступу до суду та з урахуванням умов воєнного стану її участь у судовому засіданні можлива шляхом проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС за умови направлення відповідної заяви або подання заяви про розгляд справи у її відсутність, оскільки відповідно до статті 372 ЦПК явка учасників справи до суду апеляційної інстанції є необов`язковою. Також звернуто увагу позивача на те, що положення статті 44 ЦПК покладають на учасників процесу обов`язок добросовісно користуватись процесуальними правами та не допускати зловживання ними, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

Між ти, ані позивачка, ані її представники не скористались таким правом, не подали до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані з зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду прав людини у справі «Каракуця проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає неповажними повідомлені позивачкою причини неявки в судове засідання 30 січня 2023 року, а тому клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає та апеляційний суд вважає можливим розглянути справу без участі в судовому засіданні ОСОБА_1 .

Представник ТОВ «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Рієлтіс Плюс» - адвокат Подорожній А.С., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради в судове засідання вдруге не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи належним чином сповіщені, про причину неявки не повідомили.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачці ОСОБА_1 на праві власності належали нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , які складаються з нежитлових приміщень загальною площею 1060,2 кв.м в житловому будинку літ. «А-2» з літнім майданчиком.

27 березня 2008 року між АТ "Імексбанк" та ОСОБА_1 було укладено Договір кредитної лінії №954/КЛ/2008, за яким остання отримала 320 982 Євро зі сплатою 14.5% річних у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з цільовим призначенням - ремонт та реконструкція нежитлового призначення. Кінцевий термін повернення - 25 березня 2011 року.

В той же день - 27 березня 2008 року - з метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором №954/КЛ/2008 між АТ "Імексбанк" та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого остання як іпотекодавець передала в іпотеку АТ "Імексбанк" як іпотекодержателю нежитлові приміщення, загальною площею 545,6 кв.м. у АДРЕСА_1 , заставною вартістю 5 000 000 грн., ринковою вартістю 12815080 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського МНО за реєстровим номером №1769. Договором від 19.08.2011 року, укладеним між тими ж сторонами, посвідченим приватним нотаріусом за реєстровим № 1312, внесено зміни до Договору іпотеки в частині кінцевого терміну повернення кредиту, який продовжено до 25 червня 2016 року, та зміни загальної площі та складу приміщення предмету іпотеки до 1060,2 кв.м. у складі кафе з літнім майданчиком. Інші умови договору іпотеки не змінюються і є обов`язковими для сторін.

Постановою Правління НБУ №330 від 21 травня 2015 року відкликано банківську ліцензію та ліквідовано АТ "Імексбанк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27 травня 2015 р. № 105 "Про початок процедури ліквідації АТ "Імексбанк" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку" - розпочато процедуру ліквідації АТ "Імексбанк" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ "Імексбанк".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 21.11.2016 року №2519 "Про затвердження умов продажу активів АТ "Імексбанк" - визначено активи Банку, що підлягають продажу на відкритих торгах (аукціоні), а саме права вимоги за кредитними договорами, що укладені з фізичними особами, в тому числі кредитний договір 954/КЛ/2008 від 27 березня 2008 року, позичальник ОСОБА_1 , заборгованість за кредитом 7 182 368,72 грн, початкова вартість продажу 4 530 507,74 грн.

17 лютого 2017 року відбулися електронні торги з продажу права вимоги за кредитним договором № 954/КЛ/2008, (забезпечення - нежитлові приміщення кафе заг. площею 1060,2 кв.м, АДРЕСА_1 ). Переможцем торгів визнано ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Електронні торги оформлені протоколом електронних торгів № UA-EA-2017-02-02-000016-с від 17.02.2017 року. Ціна продажу - 3 687 365 грн.

24 лютого 2017 року між АТ "Імексбанк" в особі уповноваженої особи Фонду та ТОВ "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" був укладений договір № 48 про відступлення права вимоги, відповідно до якого за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів від 17 лютого 2017 року, Банк відступає новому кредитору належні Банку права вимоги, а новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальника, включаючи вимоги до його правонаступників, до яких перейшли обов`язки позичальника, за договором кредитної лінії №954/КЛ/2008 від 27 березня 2008 року зі змінами та доповненнями. Сторони домовилися, що відступлення Банком новому кредитору прав вимоги за Договором іпотеки від 27 березня 2008 року відбувається за окремим нотаріально посвідченим договором.

24 лютого 2017 року між АТ «Імексбанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» був укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 27 березня 2008 року, укладеним між АТ "Імексбанк" та ОСОБА_1 , за яким ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» набуває всіх прав нового іпотекодержателя за умовами договору іпотеки. Договір набуває чинності з дня підписання його сторонами. Актом прийому-передачі до договору № 48 про відступлення права вимоги від 24 лютого 2017 року Банк передав новому кредитору матеріали кредитної справи та судової справи.

21 квітня 2017 року на підставі договору іпотеки №1770/47 від 27 березня 2008 року зі змінами від 19 серпня 2011 року, укладеного між АТ "Імексбанк" та ОСОБА_1 , що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , була проведена державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за новим іпотекодержателем - ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" (номер запису про право власності: 20078895, рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 34877076 від 21.04.2017 року, підстава винкнення права власності заначено договор іпотеки №1770/47 від 27.03.2008 року зі змінами від 19.08.2011 року, вимога щодо дострокового погашення заборгованості серія та номер 0103/5 від 01.03.2017 року ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" та вимога щодо дострокового погашення заборгованості серія та номер 0103/3 від 01.03.2017 року ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп").

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 27 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Заверухою Н.І., за реєстровим номером №300, ТОВ ФК "Дніпрофінансгруп" продало спірні нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , ТОВ "Рієлтіс плюс", у зв`язку із чим 27 квітня 2017 року і по теперішній час право власності на спірне майно зареєстроване за ТОВ "Рієлтіс плюс".

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявність підстав для скасування державної реєстрації за ТОВ "Фінансова компанія "Дніпрофінансгруп" права власності на нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , а тому, відповідно не підлягають задоволенню і вимоги про витребування вказаного майна з володіння ТОВ "Рієлтіс Плюс" на користь ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком першої інстанції, виходячи з нижчевикладеного.

Так, відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, зокрема, статтями 35-37 Закону України "Про іпотеку" № 898-IV.

Частиною першою статті 35 Закону України "Про іпотеку" (тут і далі, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно статті 36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

За змістом частини 1 статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Частиною третьою статті 37 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 3.1.4 укладеного між ОСОБА_1 і АТ "Імексбанк" Договору іпотеки від 27.03.2008 року у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 5 цього Договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи суму кредиту, сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, пов`язаних з реалізацією предмета іпотеки.

У відповідності до пункту 5.1. Договору іпотеки від 27.03.2008 року іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність.

Пунктом 5.5.1 Договору іпотеки від 27.03.2008 року передбачено, що за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися наступним чином: - у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки (якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані) іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Ціна придбання визначається шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання. Рішення про прийняття у власність предмету іпотеки приймається Іпотекодержателем одноособово. Підписанням цьго договору іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя. Іпотекодавець засвідчує, що достатньою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про прийняття у власність предмету іпотеки. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателем мають силу договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з наведених умов іпотечного договору вбачається, що сторони дійшли згоди про те, що у разі набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки (якщо у момент настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані), іпотекодержатель набуває право на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням в іпотечному договорі. При цьому ціною придбання іпотекодержателем у власність предмету іпотеки є ціна визначена шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання.

Відповідно до п. 8.6 договору іпотеки від 27.03.2008 року ця іпотека зберігає силу у випадку, коли у встановленому законом порядку відбувається переведення іпотекодавцем боргу за кредитним договором на іншу особу. Відступлення прав за цим Договором здійснюється Іпотекодержателем без необхідності отримання згоди іпотекодавця за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за кредитним договором. Відступлення прав іпотекодержателя за цим Договором здійснюється за правочином про відступлення прав, який пілягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку (якщо така реєстрація буде проведена), іпотекодержатель зобов`язаний письмово у пятиденний строк повідомити іпотекодавця про відступлення прав за цим договором і права вимоги за кредитним договором.

ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" набуло всіх прав нового іпотекодержателя за умовами договору іпотеки від 27.03.2008 року.

Підставою звернення до приватного нотаріуса із заявою про вчинення реєстраційних дій шляхом набуття права власності на іпотечне майно ТОВ ФК "Дніпрофінасгруп" було зазначено існування заборгованості за кредитним договором у розмірі 257 465,08 Євро.

Позивачка не заперечувала наявності у неї заборгованості за договором кредитної лінії №954/КЛ/2008 від 27.03.2008 року.

Предметом позову ОСОБА_1 у справі №490/3505/17 за її позовом до АТ «Імексбанк», ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», Центр з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ТОВ «Рієлтіс плюс», було визнання недійсними результати аукціону в електронній формі з реалізації активів АТ "Імексбанк", які оформлені протоколом електронних торгів UA-EA-2017-02-02-000006-c від 17 лютого 2017 року шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором № 954/КЛ/2008 від 27 березня 2008 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу вимоги від 24 лютого 2017 року, укладеного між ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" та АТ "Імексбанк"; визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 24 лютого 2017 року; скасування державної реєстрації права власності ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" на нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1 060,2 кв.м по АДРЕСА_1 .

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2018 року у справі №490/3505/17, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляціного суду від 05 лютого 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Риженка О. С. про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком, загальною площею 1 060,2 кв.м по АДРЕСА_1 за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп" від 21 квітня 2017 року індексний № 34877076 та скасовано запис № 20078895 про реєстрацію права власності на вказане нежитлове приміщення за ТОВ "ФК "Дніпрофінансгруп". У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 22 травня 2019 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 жовтня 2018 року та постанова Миколаївського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року в частині задоволення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно було скасовано та постановлено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. При цьому Верховний Суд виходив з того, що ним було встановлено дотримання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" щодо направлення на адресу реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та місцезнаходження іпотечного майна вимог щодо дострокового погашення заборгованості №0103/5 та № 0103/3, в яких боржника повідомлено про укладення Договору про відступлення права вимоги №48 від 24 лютого 2017 року, його умови, наявний розмір заборгованості (257 465,08 Євро, що в еквіваленті складає 7 300 828,62 грн) та зазначено про вимогу виконати в повному обсязі свої зобов`язання перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у зазначеному розмірі, в разі невиконання яких буде звернуто стягнення на заставне майно. За такого ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право на задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - нежитлові приміщення, що знаходяться в АДРЕСА_1 , згідно із застереженням в іпотечному договорі.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Державним реєстратором є, зокрема, нотаріус.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, подається, зокрема, документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та статті 37 Закону України "Про іпотеку" № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Вказаний висновок висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц.

В ухвалі від 16 червня 2021 року у справі № 761/11601/19 Велика Палата Верховного Суду, повертаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України, зазначила, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц однозначно висловлено правові висновки про те, що відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності свідчить про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною.

Подібні за змістом висновки, із посиланням на вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлено у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17, від 11 червня 2020 року у справі № 914/953/19, від 12 серпня 2020 року у справі № 921/353/19.

Між тим суд першої інстанції правильно встановив, що на момент прийняття ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» предмету іпотеки у свою власність, останнім було виконано вимоги щодо визначення ціни придбання іпотекодержателем у власність предмету іпотеки шляхом експертної оцінки предмету іпотеки на день придбання.

Так, на підтвердження вказаних обставин представником ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» був наданий витяг зі Звіту про оцінку майна від 19 квітня 2017 року, ідентифікатор за базою ФДМУ 1786906_19042017_ZV26, яким ФОП ОСОБА_2 , який є суб`єктом оціночної діяльності на підставі сертифікату № 10008/16 від 14.12.2016 року, була встановлена вартість предмета іпотеки, що складала 3 936 000,00 грн. (т. 1 а.с. 185-186).

Крім того, з матеріалів дослідженої судом апеляційної інстанції справи № 490/3505/17 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Імексбанк», ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп», Центр з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - ТОВ «Рієлтіс плюс», про визнання недійсними результатів аукціону в електронній формі, договору купівлі-продажу вимоги, договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, вбачається, що суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 21 квітня 2017 року (тобто на день набуття іпотекодержателем ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» у власність предмету іпотеки) також був складений Звіт про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 1799439_21042017_ZV3, яким була встановлена вартість нежитлового приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , що на дату оцінки складала 3 929 000,00 грн. (у справі № 490/3505/17 том 2 а.с. 161-186, у справі, що переглядається - том 3 а.с.170-210).

За таких обставин, встановивши, що хоча Звіт про оцінку майна не був наданий державному реєстратору при зверненні до нього для вчинення дій з реєстрації права власності за іпотекродержателем на іпотечне майно, усі інші необхідні документи, передбачені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Товариством були надані, та на виконання вимог частини третьої статті 37 Закону України "Про іпотеку" та умов Договору іпотеки від 27.03.2008 року (пункту 5.5.1) для визначення ціни придбання, за якою іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність, була проведена експертна оцінка предмету іпотеки на день придбання, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на предмет іпотеки - нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 .

Отже висновки суду першої інстанії не суперечать вищевикладеним правовим позиціям Верховного Суду, зокрема висловлених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц, оскільки у цих справах на відміну від справи, що переглядається в апеляційному порядку, була відсутня оцінка предмету іпотеки на момент переходу права власності.

За такого не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у справах № 917/2101/17, № 914/953/19, № 306/1224/16-ц, № 306/2053/16-ц.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2019 року у справі № 211/2171/15-ц, не заслуговують на увагу, оскільки ця справа стосується правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається. Окрім цього, фактичні обставини у справі, на яку посилається апелянт, відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в апеляційному порядку, оскільки предметом судового розгляду у справі № 211/2171/15-ц є скарга боржника у виконавчому провадженні на дії державного виконавця.

При цьому суд першої інстанції дав належну оцінку аргументам позивачки про те, що неможливість проведенння оцінки з порівняльним підходом та про значні відмінності у визначеній вартості спірного майна з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 23 січня 2019 року у справі №306/1224/16-ц.

Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що у справі №306/1224/16-ц зовсім інші фактичні обставини ніж у справі що розглядається, зокрема і щодо предмету іпотеки: у справі №306/1224/16-ц предметом іпотеки був об`єкт незавершеного будівництва, та ступінь готовності вказаного об`єкту на момент укладання іпотечного договору, був нижчим ніж той, яким він був на момент реєстрації права власності на нього за іпотекодержателем, та відповідно застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва не дозволило встановити дійсну ринкову вартість спірного нерухомого майна. Натомість у справі, що розглядається, предметом іпотеки є нежитлові приміщення кафе з літнім майданчиком загальною площею 1060,2 кв.м. у АДРЕСА_1 , тобто, об`єкт нерухомості, який на момент укладання іпотечного договору вже було збудовано та прийнято в експлуатацію, данних щодо зміни його технічних характеристик (добудов, зміни призначення тощо) на момент реєстрації права власності за іпотекодержателем не було. Також судом вірно враховано, що у справі №306/1224/16-ц встановлено, поміж іншим, порушення під час звернення стягнення на предмет іпотеки, які полягали у відсутності доказів про повідомлення іпотекодателя про відступлення прав як за кредитним договором, так і за договором іпотеки, тоді як у справі, що розглядається, таких обставин не встановлено.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апеляційної скарги на те, що Звіт про оцінку суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 не є належною оцінкою іпотечного майна в зв`язку з тим, що експерт особисто не оглядав предмет іпотеки, що не відповідає вимогам Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав, затвердженого постановою КМУ № 1440 від 10.09.2003р.

Так, відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Статтею 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» встановлено, що методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Відповідно до пунктів 35 - 39 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003, оцінка майна проводиться із застосуванням методичних підходів, методів оцінки, які є складовими частинами методичних підходів або є результатом комбінування кількох методичних підходів, а також оціночних процедур.

Оцінювач застосовує, як правило, кілька методичних підходів, що найбільш повно відповідають визначеним меті оцінки, виду вартості за наявності достовірних інформаційних джерел для її проведення.

З метою обґрунтування остаточного висновку про вартість об`єкта оцінки результати оцінки, отримані із застосуванням різних методичних підходів, зіставляються шляхом аналізу впливу принципів оцінки, які є визначальними для мети, з якою проводиться оцінка, а також інформаційних джерел на достовірність результатів оцінки.

Неможливість або недоцільність застосування певного методичного підходу, пов`язана з повною відсутністю чи недостовірністю необхідних для цього вихідних даних про об`єкт оцінки та іншої інформації, окремо обґрунтовується у звіті про оцінку майна. Національними стандартами можуть передбачатися також інші випадки обмежень щодо застосування певних методичних підходів для визначення ринкової вартості та неринкових видів вартості об`єктів оцінки.

Застереження та обмеження щодо використання результатів оцінки об`єкта оцінки зазначаються у звіті про оцінку майна.

Для проведення оцінки майна застосовуються такі основні методичні підходи:

витратний (майновий - для оцінки об`єктів у формі цілісного майнового комплексу та у формі фінансових інтересів);

дохідний;

порівняльний.

Витратний підхід ґрунтується на врахуванні принципів корисності і заміщення.

Відповідно до пунктів 47 - 49 Національного стандарту №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1440 від 10.09.2003, порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки.

Для визначення ринкової вартості об`єкта оцінки у матеріальній формі із застосуванням порівняльного підходу інформація про подібне майно повинна відповідати таким критеріям:

умови угод купівлі-продажу або умови пропонування щодо укладення таких угод не відрізняються від умов, які відповідають вимогам, що висуваються для визначення ринкової вартості;

продаж подібного майна відбувся з дотриманням типових умов оплати;

умови на ринку подібного майна, що визначали формування цін продажу або пропонування, на дату оцінки істотно не змінилися або зміни, які відбулися, можуть бути враховані.

Основними елементами порівняння є характеристики подібного майна за місцем його розташування, фізичними та функціональними ознаками, умовами продажу тощо. Коригування вартості подібного майна здійснюється шляхом додавання або вирахування грошової суми із застосуванням коефіцієнта (відсотка) до ціни продажу (пропонування) зазначеного майна або шляхом їх комбінування.

За такого суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що відсутні будь-які нормативні обмеження щодо застосування суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання порівняльного методичного підходу.

Зі змісту Звіту про оцінку майна, проведеного суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 , слідує, що оцінка була проведена за методом порівняльного подходу, в процесі роботи експертом були використані документи і матеріали, що були надані замовником, зокрема договір про внесення змін до договору іпотеки, технічний паспорт, використана інформація із засобів масової інформації, мережі інтернет та оцінка була проведена методом аналогів продажу, який є більш достовірним при розрахунку вартості, оскільки в ньому використано дані, отримані на відкритому ринку. При цьому експертом зазначено, що метод витрат та дохідний метод ним не використовувся в зв`язку з меншою достовірністю результатів при застосуванні цього підходу.

Отже даний звіт про оцінку спірного майна є достатньо обгрунтованим та відповідає нормативно-правовим актам з оцінки майна.

Узгодження з іпотекодавцем вартості майна, за якою іпотекодержатель набуває у власність іпотечне майно ані Законом України «Про іпотеку», ані укладеним з ОСОБА_1 договором іпотеки не було передбачено, а доводи апеляційної скарги щодо незгоди ОСОБА_1 з визначеною ФОП ОСОБА_2 оцінкою майна не можуть бути враховані, оскільки вони стосуються обставин, які не підлягають доведенню в даній справі. Так, про порушення проведеної державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем свідчить саме відсутність оцінки предмету іпотеки на момент переходу права власності, тоді як іпотекодавець не позбавлений права у випадку незгоди оспорювати оцінку майна при вирішенні спору про стягнення з іпотекодержателя відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмету іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Між тим зустрічного позову з такими вимогами ОСОБА_1 не було заявлено.

Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що суд ухилився від надання оцінки експертизі, яка була виконана Одеським інститутом судових експертиз під час розгляду справи та необґрунтовано відхилив висновки експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 109 від 22.02.2021 року, оскільки ці експертні висновки були предметом дослідження й оцінки, про що свідчать висновки суду першої інстанції, обгрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення.

Отже доводи апелянта зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції інстанції по суті вирішення спору не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував норми матеріального права та прийшов до вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення не було скасовано або змінено, то відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для зміни проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат та відшкодування понесених ОСОБА_1 судових витрат при апеляційному оскарженні рішення.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 07 лютого 2023 року