Справа № 191/1092/22
Провадження № 2/191/362/22
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2023 року м. Синельникове Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Прижигалінської Т.В.,

за участю секретаря Силкіної О.Г.

згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання технічними засобами, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ надвірних побудов та споруд в натурі , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ надвірних побудов та споруд в натурі, яку в подальшому уточнила.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 15.06.2018 року рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області визнано за нею право власності на літню кухню площею 7,0 х 7,5 м. площею 52,5 кв. м., розташовану за адресою : АДРЕСА_1 з надвірними побудовами та спорудами. Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.04.2021 року, затверджено мирову угоду, укладену 26.04.2021 року між нею та відповідачем та визнано за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 .

У відповідності до рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року та ухвали Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2021 року, я звернулася до КП «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» з приводу переведення літньої кухні у житловий фонд та розділу земельної ділянки. У рішенні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року, зазначено визнати за нею - ОСОБА_1 , право власності на літню кухню площею 7,0 х 7,5, площею 52,5 кв. м., розташовану за адресою : АДРЕСА_1 з надвірними побудовами та спорудами, але в рішенні не зазначено які саме це мають бути побудови та споруди. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності, згідно ч.1 ст.356 ЦК України, є спільною частковою власністю. Таким чином, з моменту набуття Позивачем та Відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Як випливає з положення ч.1 та ч.3 ст. 367 ЦК України, поділ в натурі майна, яке перебуває у спільній частковій власності, може бути здійснено за домовленістю між співвласниками, шляхом укладання договору про поділ нерухомого майна, який повинен бути вчинений у письмовій формі з обов`язковим його нотаріальним посвідченням учасниками правочину. Проте, в тому випадку, якщо один із співвласників виявив бажання, не залежно від його мотивів, здійснити поділ у натурі майна, що перебуває у спільній частковій власності, однак інший співвласник перешкоджає йому в реалізації такого права будь-яким шляхом, що унеможливлює досягнення домовленості між ними щодо укладання договору про поділ нерухомого майна, такий співвласник має право на звернення до суду з відповідним позовом про поділ (виділ) спільного майна в натурі і таке право підлягає судовому захисту.

У зв`язку з цим, просить поділити в натурі надвірні побудови та споруди, які розташовані за адресою : АДРЕСА_1 , а саме гараж, який зазначено на плані земельної ділянки (технічного паспорту) К1-1, визнати за нею - ОСОБА_1 , а відповідно Відповідачу - ОСОБА_2 , літній душ, який зазначено на плані земельної ділянки (технічного паспорту) К-1.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Уточнені позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, але до його початку надав заяву про розгляд справи без його участі. Уточнені позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, дійшов наступного висновку.

У відповідності до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року було визнано 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 , право власності на літню кухню площею 7,0 х 7,5м, площею 52,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними побудовами та спорудами та поділено спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Рішення набрало чинності 17.07.2018 року.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28.04.2021 року було затверджено мирову угоду, укладену 26 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 (кадастровий номер :01:188:0004 належить відповідачу ОСОБА_2 згідно державного акту серії ЯЛ № 062298) загальною площею 0,0477 га.; провадження у цивільній справі №191/371/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на 1/2 частину земельної ділянки закрито. Ухвала суду набрала законної сили 14.05.2021 року.

З копії технічного паспорту вбачається, що власником житлового будинку, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Згідно плану земельної ділянки житлового будинку, в графі «Експлікація» зазначено : А-1 житловий будинок; В-1, Н-1, Ж-1 сарай; К1-1, З-1 гараж; П-1 погріб; Д-1 вбиральня; Ж-1 літній душ; Г-1 вбиральня; №1,3 огорожа; №6 водоколонка; №7,8 бруківка; А-1 літня кухня.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

У постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №310/7011/17 (провадження № 61-7153св20) визначено, що спільна часткова власність є специфічною конструкцією оскільки, існує : (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Статтею 367 ЦК України встановлено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно із частинами першою-третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Так, матеріалами справи встановлено, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.06.2018 року за ОСОБА_1 , було визнано право власності на літню кухню площею 7,0 х 7,5м, площею 52,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 з надвірними побудовами та спорудами. Тобто судом було вирішено питання щодо поділу надвірних побудов та споруд, але окрім літньої кухні площею 52,5 кв.м., інші об`єкти таких побудов та споруд в рішенні суду не зазначені. Згідно технічного паспорту, окрім гаражу НОМЕР_1 та літнього душу, вказані інші об`єкти надвірних побудов та споруд. Позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, взагалі не зазначає про необхідність поділу в натурі лише гаражу та літнього душу. Крім того, поділ в натурі нерухомого майна передбачає визнання за особою права власності на виділений об`єкт даного майна, про що позивач не заявляє, а лише просить визнати за нею гараж, а за відповідачем літній душ. Також, позовні вимоги не узгоджуються з переліченими об`єктами нерухомого майна в технічному паспорті, а саме, позивач вказує про поділ в натурі гаражу літеру К1-1, тоді як технічний паспорт містить два об`єкти гаражу з літерами К1-1 та З-1, а літній душ взагалі зазначений під літерою Ж-1.

За таких обставин, предмет позовних вимог не відповідає матеріалам справи, що свідчить про відсутність належних та допустимих доказів заявлених позовних вимог.

Викладена в заяві відповідача його згода з позовними вимогами не є підставою для задоволення позову, оскільки позивачем не доведені обставини, на які вона посилається.

Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, ч.1, ч.2 п.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі відмови в позові - на позивача. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з даною позовною заявою до позовної заяви було долучено дві квитанції про сплату судового збору : №9254-6525-9839-4304 від 21.12.2021 року на суму 908,00 грн. та №9271-5449-5026-7248 на суму 84.40 грн.. Частиною 1 ст.9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що с удовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. При перевірці зарахування судового збору в розмірі 908,00 грн., судом було встановлено, що квитанція №9254-6525-9839-4304 від 21.12.2021 року була приєднана до іншої цивільної справи, а саме до справи № 191/4310/21. Крім того, за допомогою програми «Д-3» за пошукам учасника справи було встановлено, що 23.12.2021 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж (справа № 191/4310/21). При цьому, нею був сплачений судовий збір в розмірі 908.00 грн. згідно квитанції №9254-6525-9839-4304 від 21.12.2021 року. Ухвалою суду від 07.02.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж, повернуто позивачу. Також, даною ухвалою було зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровської області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України Серії НОМЕР_2 , виданий 24 серпня 1996 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, РНОКПП НОМЕР_3 , сплачений судовий збір в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп., за платіжним дорученням № 9254-6525-9839-4304 від 21.12.2021 року, за подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж. Це свідчить про те, що позивачем при зверненні до суду з позовною заявою про поділ надвірних побудов та споруд в натурі, судовий збір був сплачений не в повному обсязі, а саме в сумі 84,40 грн., у зв`язку з чим, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,00 грн..

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ надвірних побудов та споруд в натурі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП : НОМЕР_3 , на користь держави в особі : Стягувач : Державна судова адміністрація України, Отримувач коштів : ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , Банк отримувача : Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача : UA0026001, код класифікації доходів бюджету : 22030106, судовий збір в розмірі 908 (дев`ятсот вісім ) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. В. Прижигалінська