Справа № 216/5179/22
провадження №2/216/983/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Хомик І.І.

за участі секретаря судового засідання - Пилипенко Л.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вищевказаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що починаючи з 25.11.2019 по 24.03.2022 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Ландшафт» за сумісництвом. 24.03.2022 була звільнена з роботи за угодою сторін. Позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата з січня 2022 року по 24.03.2022 року в розмірі 22 933,57 грн., компенсація за невикористані дні всіх видів відпусток не нараховувалася. Також відповідачем не було сплачено за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому відповідно не було зараховано страховий стаж за вказаний вище період. В день звільнення з роботи відповідач не провів із позивачем повного розрахунку по заробітній платі, внаслідок чого виникла заборгованість. 31.10.2022 судом було ухвалено рішення у справі № 216/3113/22 за позовом позивача до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період , що пройшов з часу звільнення з 25 березня 2022 року по 24 вересня 2022 року, визначений з утриманням податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 56 827,72 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.11.2022 дану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

13.12.2022 на адресу суду від представника відповідача ТОВ «Ландшафт» в особі директора Мирон Г.К. надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив щодо розрахунків, наведених позивачем у позові. Зокрема, розрахунок наданий позивачем розраховано за сім місяців, що не відповідає нормам діючого законодавства. На думку відповідача середній заробіток за час затримки, а саме за 114 робочих днів має складати 43737,24 грн. Також відповідач просить врахувати, що затримка виплати нарахованих сум при звільненні відбувалась через об`єктивні, форс мажорні, загальновідомі обставини пов`язані з військовою агресією російської федерації проти України. Крім того, відповідач не згоден із вимогою позивача про стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи тим, що позивачем не надано підтверджень причин завдання останньому моральної шкоди, не доведенні причинні зв`язки між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

17.01.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, де вона висловила свою незгоду з доводами, викладеними у відзиві. Наголосила, що у відповідача існує заборгованість перед нею із виплати заробітної плати на день її звільнення 24.03.2022, яка так і не була сплачена. Пояснила, що наданий нею розрахунок середнього заробітку за час затримки визначений у строки, які не суперечать законодавству, а саме за 6 місяців. Наполягала на задоволенні її позову.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, представник позивача адвокат Книгницька Л.А. надала заяву про розгляд справи за відсутності представника та позивача, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

З урахуванням встановлених у справі обставин, суд дійшов висновку, що спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Кодексу законів про працю, ЗУ «Про оплату праці», ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати».

Судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що позивачкаОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» з 25.11.2019 по 24.03.2022.

24.03.2022 позивачка була звільнена останнім днем відпустки за згодою сторін, що підтверджується копією наказу № 1-ВК від 14.02.2022.

У період з січня 2022 по 24.03.2022 року позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки при звільнені, не зараховано страховий стаж та не сплачено страхові внески, що також визнається відповідачем.

Згідно розрахунку, заборгованість по заробітній платі за період з січня 2022 по 24.03.2022 року складає 22 933,57 грн., заборгованість за 8 календарних днів невикористаної щорічної відпустки та 34 календарних дні невикористаної додаткової відпустки за 2021, 2022 роки у розмірі 13 645,84 грн.

Рішенням Центрально-Міського району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.10.2022 у справі № 216/3113/22 стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату при звільненні з 01.01.2022 по 24.03.2022 включно, визначену з утриманням податків та інших обов`язкових платежів у сумі 22 933,57 грн., та компенсацію за невикористані дні відпустки (42 календарних дні) при звільненні, визначену з утриманням податків та інших обов`язкових платежів у сумі 13 645,84 грн.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Щодо вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день звернення до суду, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми у день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року.

У пункті 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої, відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої, згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивача було звільнено 24 березня 2022 року, заборгованість із виплати заробітної плати не була сплачена.

Середньоденна заробітна плата позивача розрахована позивачем відповідно до встановленого порядку.

Згідно наданого розрахунку позивачем, станом на 10.11.2022 (по день подачі позову до суду) відповідач має сплатити позивачеві середній заробіток за час затримки у розмірі 70 593,44 грн.

Отже, сума середнього заробітку позивача за час затримки, за період з 25 березня 2022 року по 24 вересня 2022 року, визначена з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, складає 56 827,72 грн., та підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи положення ч.1 ст.13 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в межах заявлених позивачем вимог.

Зокрема, позивач просив суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, що пройшов з часу звільнення, тобто з 25 березня 2022 року по 24 вересня 2022 року в розмірі 56 827,72 грн.

Враховуючи те, що суд не в праві вийти за межі заявлених позивачем вимог, суд вважає за необхідне задовольнити позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 56 827,72 грн.

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, завданої позивачу невиплатою заробітної плати суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень ст.. 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання моральної шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації за моральну шкоду як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.

Однак, позивачем не надано жодного обґрунтування якими саме діями відповідача завдана моральна шкода, не доведені причинні зв`язки між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою. Позивачем наведені факти порушення її трудових прав, які не тягнуть за собою моральної компенсації.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в частині заявлених вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем при зверненні до суду з двома позовними вимогами судовий збір сплачено не було, а отже, з позивача підлягає стягненню до Державного бюджету України судовий збір за вимогу про стягнення моральної шкоди розміром 992,40 грн.

Також відповідно до вимог ст.141 ЦПК України із Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» підлягає стягненню 992,40 грн. судового збору на користь держави.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 276-279, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» (, розташованого за адресою: 53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Спуск Набережний, 1) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, що пройшов з часу звільнення з 25 березня 2022 року по 24 вересня 2022 року, визначений з утриманням податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 56 827,72 грн. (п`ятдесят шість тисяч вісімсот двадцять сім гривень 72 коп.).

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» про стягнення моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Державного бюджету України судові витрати зі сплати судового збору в сумі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ландшафт» (, розташованого за адресою: 53400, Дніпропетровська область, м. Марганець, вул. Спуск Набережний, 1) на користь Державного бюджету України судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 коп.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя І.І. Хомик