КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/4454/21 Головуючий у суді І інстанції Зотько Т.А.
Провадження № 22-ц/824/5024/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 травня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Стратегія», товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним,

в с т а н о в и в:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Стратегія» (далі - ТОВ «ЮК «Стратегія»), товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»), в якому просив визнати недійним договір про відступлення права вимоги № 28-08/19/1 від 28 серпня 2019 року, укладений між відповідачами, та стягнути з відповідачів судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що 7 грудня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/3767/81/23007. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 7 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0015, площею 0,1500 га, розташовану по АДРЕСА_1 .

28 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк» Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги, згідно з умовами якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь АТ «Оксі Банк» права вимоги за кредитним договором № 014/3767/81/23007.

28 серпня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого банк відступив на користь відповідача права вимоги за вказаним кредитним договором від 7 грудня 2005 року.

28 серпня 2019 року ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»та ТОВ «ЮК «Стратегія» уклали договір відступлення права вимоги № 28-08/19/1, на підставі якого право вимоги за кредитним договором № 014/3767/81/23007 перейшло до відповідача ТОВ «ЮК «Стратегія».

За умовами цього договору ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»уступило грошову вимогу до ОСОБА_2 в обмін на грошові кошти в сумі 267 800,00 грн, які ТОВ «ЮК «Стратегія»сплатило первісному кредитору у день підписання договору, тобто фактично відбулося фінансування однієї особи іншою за рахунок передачі останній грошової вимоги до третьої особи (боржника), що є основною ознакою договору факторингу.

Уклавши оспорюваний договір, ТОВ «ЮК «Стратегія»звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 21 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений 5 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , поновити запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно про набуття права власності ОСОБА_2 , поновити запис про обтяження.

Однак, позивач вказав, що зазначений договір відступлення права вимоги, укладений між відповідачами, є недійсним з тих підстав, що він містить ознаки договору факторингу, а не цесії (уступки права вимоги), а тому ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» не мало права укладати даний договір. За умовами договору про відступлення права вимоги за кредитним договором фактично відбулось заміна кредитодавця - фінансової установи, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу юридичну особу - ТОВ «ЮК «Стратегія», яке не відноситься до фінансових установ, що може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.

За наведених обставин позич вважає, що договір про відступлення права вимоги № 28-08/19/1 від 28 серпня 2019 року, який за своїм змістом та суб`єктним складом є договором факторингу, підлягає визнанню недійсним на підставі положень статей 203, 215 ЦПК України, у зв`язку з чим правонаступництво не відбулося.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 8 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач в особі представника - адвоката Поліщука В.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права,та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції повною мірою та належним чином не з`ясовано і не досліджено обставини справи, а саме зміст, суб`єктний склад оспорюваного договору та притаманні йому ознаки, які свідчать про те, що договір про відступлення права вимоги, незважаючи на його назву, за своєю правовою природою є договором факторингу, та укладений з порушенням норм законодавства, зокрема, стороною договору, яка отримала право вимоги до боржника, стала юридична особа, яке не є фінансовою установою. При ухваленні оскаржуваного рішення судом внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають істотне значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права не було встановлено дійсну правову природу оспорюваного договору та не враховано обставин щодо порушення відповідачами під час його укладення норм частини третьої статті 512, статті 1054, частини третьої статті 1079, частини другої статті 1083 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що відповідно до статей 203, 215 ЦК України зумовлює його недійсність. Також районним судом не було враховано висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц щодо застосування норм матеріального права, на підставі яких здійснюється правове регулювання відносин щодо укладення договорів відступлення права вимоги, в тому числі за кредитними договорами, та договорами факторингу, зокрема, статей 512 - 518, 1054, 1077 - 1079, 1083 ЦК України, статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Крім того, ТОВ «ЮК «Стратегія», набувши право вимоги до ОСОБА_2 не лише за кредитним договором, а й за додатковими (акцесорними) зобов`язаннями, зокрема, тими, що випливають з договору іпотеки, оспорює підстави набуття позивачем права власності земельну ділянку, що зумовлює виникнення в останнього цивільного інтересу у визнанні недійсними підстав виникнення у відповідача прав вимоги щодо вказаної земельної ділянки з метою захисту права власності на майно від посягань з боку відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргуТОВ «ЮК «Стратегія» - адвокат Зубко А.О. просить вказану апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав належну оцінку доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Свої заперечення представник відповідача обґрунтувала тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що договір відступлення прав вимоги за його ознаками є правочином, за яким у зобов`язанні за кредитним договором було замінено первісного кредитора на ТОВ «ЮК «Стратегія». Такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу, оскільки він за своєю правовою природою є договором відступлення прав вимоги (цесії), укладення якого врегульовано статтями 512-519 ЦК України і суб`єктний склад якого не обмежений ані загальними, ані спеціальними нормами цивільного законодавства, а тому для його укладення не вимагається наявність у нового кредитора ліцензії на право здійснення фінансових послуг факторингу. Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18. ТОВ «ЮК «Стратегія» за оспорюваним договором не набуло право здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 травня 2022 року у справі № 757/50829/18. Крім того, позивач не належить до кола осіб, які можуть оскаржувати дійсність договору про відступлення права вимоги, адже він не є стороною цього правочину і його права у даному випадку не порушуються з огляду на те, що постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 369/247/20 у задоволенні позову ТОВ «ЮК «Стратегія» про визнання договорів недійсними та поновлення записів про обтяження відмовлено.

Відзив іншого відповідача на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника учасника справи, що з`явився в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 7 грудня 2005 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/3767/81/23007.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 7 грудня 2005 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку було передано земельну ділянку з кадастровим номером :02:003:0015, площею 0,1500 га, розташовану по АДРЕСА_1 , цільове призначення - будівництво та обслуговування житлового будинку.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року у справі № 2-194/2010 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 247 280,62 дол. США, що за курсом НБУ становить 1 885 564,19 грн.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 7 грудня 2005 року, укладеним між АППБ «Аваль» та ОСОБА_2 , зареєстрованим в реєстрі за № 14864, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В., а саме: земельну ділянку площею 0,1500 га, що на плані меж земельної ділянки зазначена за кадастровим номером :02:003:0015, що розташована на території Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що належить ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Ященко П.В. 7 грудня 2005 року, з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 7 грудня 2005 року у загальному розмірі 1 885 564,19 грн.

21 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:056:0020, площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1708.

5 квітня 2013 року ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдарований) уклали договір дарування земельної ділянки, відповідно до якого дарувальник безоплатно передала у власність, а обдаровуваний прийняв у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:056:0020, площею 0,1500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що належить дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ № 217715, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів Київської області 19 травня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 78, на якому 21 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. проставлена відмітка про перехід права власності до дарувальника згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 жовтня 2011 року за реєстровим № 1708.

28 серпня 2019 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та АТ «Оксі Банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь АТ «Оксі Банк» права вимоги за кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 7 грудня 2005 року.

28 серпня 2019 року між АТ «Оксі Банк» та ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» укладено договір відступлення права вимоги, згідно умов якого АТ «Оксі Банк» відступило на користь відповідача ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» права вимоги за вказаним кредитним договором.

28 серпня 2019 року ТОВ «ФК «Укрфінанс груп»та ТОВ «ЮК «Стратегія» уклали договір відступлення права вимоги № 28-08/19/1, на підставі якого право вимоги за кредитним договором № 014/3767/81/23007 перейшло до відповідача ТОВ «ЮК «Стратегія».

За умовами даного договору кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує кредитору вартість права вимоги, що відступається (відчужується) в порядку та на умовах, передбачених договором (пункт 2.1 договору).

Пунктом 1.1 договору визначено, що під терміном «Межі Права вимоги» мається на увазі відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями до боржника у національній валюті України, які виникли за умовами кредитного договору на дату укладення даного договору, крім можливості нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова) установа. Тобто відступається сума заборгованості боржника перед кредитором в повному обсязі, що вказана у додатку № 1 до договору.

У пунктах 3.1 договору визначено, що загальна вартість прав вимоги за договором становить 267 800,00 грн без ПДВ.

Також апеляційним судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 липня 2022 року у справі № 369/247/20 скасовано та ухвалено нове рішенням, яким узадоволенні позову ТОВ «ЮК «Стратегія» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Курковська Я.Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лисенко О.О., приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Грицюк П.В., про визнання договорів договір купівлі-продажу та дарування земельної ділянки недійсними та поновлення записів про обтяження відмовлено внаслідок обрання позивачем неналежного (неефективного)способу захисту своїх прав та інтересів.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні пред`явлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відносини між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ТОВ «ЮК «Стратегія» не регламентуються спеціальними нормами права, які поширюються саме на діяльність банку, а відтак договір № 28-08/19/01 від 28 серпня 2019 року є договором відступлення права вимоги в розумінні статей 512-519 ЦК України, і його метою є передача прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) згідно статей 1077-1086 ЦК України. В оспорюваному договорі відсутні положення щодо обов`язку повернення буд-яких коштів та оплати за час користування ними, а його суб`єктний склад відповідає вимогам закону, відтак договір відступлення права вимоги не містить ознак, характерних для договору факторингу.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див.постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Так, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

Заміна особи в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення) права вимоги є різновидом правонаступництва.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Отже, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами кредитного договору № 014/3767/81/23007 від 7 грудня 2005 року банк надав позичальнику кредит в сумі 200 000,00 дол. США за сплатою 13 % річних на строк до 7 грудня 2025 року.

Відповідно до договорів відступлення права вимоги від 28 серпня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» передало АТ «Оксі Банк», АТ «Оксі Банк» передало ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», а ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» передало ТОВ «ЮК «Стратегія» всі права вимоги до позичальника за кредитним договором № 014/3767/81/23007 від 7 грудня 2005 року. ТОВ «ЮК «Стратегія» сплатило 267 800,00 грн без ПДВ за купівлю майнових прав за кредитним договором.

Згідно із заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 червня 2010 року у справі № 2-194/2010 заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором становить 247 280,62 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 885 564,19 грн.

Якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору властиві як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 51)).

Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 57)).

Колегія суддів бере до уваги, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором за його ознаками є договором, за якими банк у зобов`язаннях за кредитним договором замінений на ТОВ «ЮК «Стратегія» як нового кредитора. Відповідач не набув права здійснювати фінансові операції стосовно боржника, оскільки за умовами договору відступлення права вимоги за кредитним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором. Отже, такий договір не можна кваліфікувати як договір факторингу. Він є змішаним, бо містить елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (продавець продав, а покупець придбав право вимоги) і договору відступлення права вимоги (цесії) (первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Тому правильними є висновки суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що зміст оспорюваного позивачем договору свідчить про те, що між відповідачами укладено саме договір про відступлення права вимоги, оскільки:

- відступлено право грошової вимоги - новий кредитор є правонаступником кредитора у виконавчому провадженні, пов`язаному із правом вимоги (абзац 2 пункт 2.1 договору);

- права вимоги переходять до нового кредитора в повному обсязі безвідклично та без можливості зворотного відступлення (викупу) (абзац 2 пункт 2.2 договору);

- відступлення прав вимоги за договором не потребує згоди боржника за кредитним договором та за договорами забезпечення і здійснюється без отримання такої згоди;

- кредитор не повергає новому кредитору сплачену останнім загальну вартість прав вимоги за будь-яких обставин;

- зобов`язання, в яких відбувається заміна кредитора за оспорюваним договором від 28 серпня 2019 року, не належать до зобов`язань, в яких заміна кредитора не допускається;

- метою оспорюваного договору про відступлення права за кредитним договором є безпосередньо передання права вимоги, яке відступається «за номінальною вартістю» без стягнення додаткової плати, оскільки межі права вимоги - всі грошові зобов`язання, що виникли у боржника ( ОСОБА_2 ) на дату укладення оспорюваного договору, у розмірі 1 885 564,19 грн, тоді як загальна вартість права вимоги за оспорюваним договором визначена у розмірі 267 800,00 грн.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 191/3904/18.

Суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16).

Ураховуючи наведене, районний суд дійшов правильного висновку про те, що договір відступлення права вимоги за кредитним договором не є договором факторингу, адже він не містить ознак договору факторингу чи договору фінансових послуг. Цей договір не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором в розпорядження первісному кредитору за плату, тобто умови договору не передбачають отримання прибутку, правовідносини сторін за спірними правочином не є відносинами у сфері факторингу. Оспорюваний правочин є купівлею-продажем прав вимоги та за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється статтями 512-519 ЦК України і суб`єктний склад на укладення якого не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявність у відповідача як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається.

Такий висновок суду відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постановах від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 грудня 2019 року у справі № 761/20611/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 465/647/11.

Отже, суд першої інстанції вірно вказав, що оспорюваний договір не містить умов, властивих договору факторингу, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору про відступлення права вимоги № 28-08/19/1 від 28 серпня 2019 року, укладеного між відповідачами, недійсним.

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Слід врахувати, що ОСОБА_1 , як нинішній власник земельної ділянки площею 0,1500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на яку було звернуто стягнення в судовому порядку, звернувся до суду з вимогою визнати недійним договір про відступлення права вимоги саме за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_2 , проте вказаний договір взагалі не містить положень (умов) про перехід права вимоги за іпотечним договором, предметом якого і була зазначена вище земельна ділянка, а тому оспорюваним позивачем правочином його права та інтереси як власника не порушені.

Тобто, зміна кредитора у зобов`язанні за кредитним договором без зміни іпотекодержателя нерухомого майна, яким це зобов`язання забезпечувалося, не впливає на права позивача як власника земельної ділянки, що була предметом договору іпотеки.

Таким чином, розглядаючи цей спір, суд першої інстанції надав належну оцінку змісту оспорюваного правочину із урахуванням правовідносин, що виникли між сторонами, та встановивши, що ОСОБА_1 не довів підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги № 28-08/19/1 від 28 серпня 2019 року, укладеного між ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» та ТОВ «ЮК «Стратегія», зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про неврахування місцевим судом висновків, висловлених Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 щодо застосування норм матеріального права, на підставі яких здійснюється правове регулювання відносин щодо укладення договорів відступлення права вимоги, колегія суддів відхиляє, оскільки вказані висновки слід застосовувати до спірних правовідносин з урахуванням правових висновків, що містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та від 8 червня 2021 року у справі № 346/1305/19, що і випливає із змісту вказаних судових рішень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 (провадження № 14-435цс18) викладено висновок про те, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка як кожному окремо, так і в сукупності.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 8 грудня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко