КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 372/3014/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/14943/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Кравченка М.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Трипільської ТЕС Публічного акціонерного товариства «Центренерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати наказ № 333_к/тр від 30 травня 2023 року Трипільської ТЕС про звільнення та поновити її на роботі з дати звільнення.

В обґрунтування позову зазначала, що з 01 березня 1995 року вона була прийнята на посаду бухгалтера Трипільської ТЕС, де безперервно пропрацювала 28 років. 31 травня 2023 року вона була звільнена за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом Трипільської ТЕС за № 333 к/тр від 30 травня 2023 року. Вважає звільнення незаконним, запис в трудовій книжці недоречним, дії керівництва неправомірними, такими, що порочать її ім`я в очах колег та мешканців міста, тому завдають душевних страждань, що позначаються на здоров`ї, створюють проблеми з подальшим працевлаштуванням, унеможливлюють отримання гідної пенсії, ускладнюють повернення в Україну, підштовхують звертатися за допомогою до міжнародних спільнот.

Вказувала, що з 01 березня 2022 року вона дійсно була відсутня на робочому місці, тому що була вимушена виїхати до Європейського Союзу разом із чоловіком, який вимушений був евакуювати свого батька, який є інвалідом 1 групи, у зв`язку з введенням воєнного стану. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 березня 2022 року № 204-р до територій, на яких проводяться активні бойові дії, належала також і Київська область. З того часу ситуація не змінилась на краще. Біля їхнього будинку впав уламок ракети, утворивши яму, пізніше в сусідній будинок залетів інший уламок прямо до квартири, поранивши підлітка. Трипільська ТЕС неодноразово зазнавала прямих ракетних ударів, в тому числі постраждав її робочий кабінет. Оскільки її чоловік вимушено доглядає за батьком, позивач є єдиним реальним годувальником в сім`ї. В Німеччині, де вони проживають та знаходяться під тимчасовим захистом, необхідна її присутність та допомога, тому вона вимушена залишатися з ними за кордоном.

Вказувала, що внаслідок її незаконного звільнення за прогул без поважної причини, в них не буде необхідного джерела доходу в Україні. Роботодавець завжди був достатньо поінформований про причини поважності її відсутності на роботі, неодноразово надаючи відпустку без збереження заробітної плати на період воєнного стану, для чого вона регулярно консультувалась з відділом кадрів, та зі своїм безпосереднім керівником, кожні три місяці поновлюючи відпустку. Спілкування відбувалося через додаток Viber. При цьому вона постійно та безоплатно, по першій же вимозі надавала необхідні консультації відносно своєї роботи підлеглим працівникам. 17 травня 2023 року вона подала чергову заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану до безпосереднього керівника та до відділу кадрів через додаток Viber. Натомість їй категорично було запропоновано звільнитись за власним бажанням або її буде звільнено за прогул. 19 травня 2023 року коли вона дізналась, що її заява не передана на підпис директору і дійсно існує загроза звільнення за прогул, вона продублювала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати зі своєї особистої електронної пошти на офіційну електронну пошту канцелярії Трипільської ТЕС. Весь цей час вона перебувала на зв`язку в очікуванні результату розгляду її заяви, відповіді на неї та була готова до будь-якого обговорення, але відповіді не отримала. 31 травня 2023 року на свою електронну пошту вона отримала наказ про звільнення за прогул без поважних причин. При цьому, від неї не вимагали ніяких пояснень. Вважає, що якщо б їй надали можливість в повному обсязі розповідати про всі обставини, дисциплінарне стягнення навряд чи було б застосоване, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом (а.с. 1-7).

У липні 2023 року в.о. директора Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» Кравець П.П. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Пояснив, що Трипільська ТЕС протягом тривалого часу йшла на зустріч позивачці та неодноразово надавала їй відпустки без збереження заробітної плати, а саме з 15 березня 2022 року по 18 травня 2023 року. У наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19 травня 2023 року по 16 серпня 2023 року ОСОБА_1 було відмовлено та запропоновано стати до роботи 19 травня 2023 року. Факт прогулу з 19 травня 2023 року по 31 травня 2023 року без поважних причин позивача підтверджується наданими відповідачем доказами, а саме актами про відсутність на робочому місці та доповідною запискою. При цьому, позивач не надала будь-яких пояснень щодо відсутності на роботі, а також будь-яких документів, що могли б вказувати на поважність причин відсутності на роботі. Вважає звільнення позивачки із займаної посади законним та обґрунтованим, оскільки позивачка не довела належними і допустимими доказами поважності причин невиходу на роботу. Посилання позивачки про поважність причин невиходу на роботу зокрема на те, що вона допомагала своєму чоловіку у догляді за його батьком, який є інвалідом, не є поважною причиною (а.с. 43-49).

У липні 2023 року позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій просила не приймати до уваги відзив на позовну заяву (а.с. 82-84).

У серпні 2023 року представник Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» Желінська Т.М. подала заперечення на відповідь на відзив, в яких просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 116-119).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі - відмовлено (а.с. 127-143).

Не погодившись з рішенням районного суду, 01 вересня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Каращук В.Г. направив до суду з апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги (а.с. 145-155, 160-162).

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказував, що у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, позивач 01 березня 2022 року виїхала з сім`єю зі свого місця проживання і роботи в Німеччину. Перед виїздом вона написала на ім`я в.о. директора Трипільської ТЕС заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати на період воєнного стану. Відповідач погоджував та надавав їй відпустку без збереження заробітної плати, проте, з 19 травня 2023 року по 16 серпня 2023 року їй було відмовлено у наданні відпустки. Незважаючи на те, що в Україні дія воєнного стану не скасовувалась, відповідач звільнив ОСОБА_1 за прогул без поважних причин. Суд першої інстанції не врахував того, що в Україні діє воєнний стан, що її робоче місце після її виїзду підпадало під обстріли і що позивач з поважних причин не могла приступити до роботи. Суд також не звернув уваги на те, що особливості трудових відносин у період воєнного стану, не передбачені іншими актами трудового законодавства, визначені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», зокрема статтею 12 цього Закону, що протягом періоду воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України «Про відпустки». Позивач була відсутня на роботі з поважних причин, оскільки вона виїхала до Німеччини у зв`язку з введенням воєнного стану, тому не могла бути звільнена за прогул без поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» Желінська Т.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки рішення суду вважає законним та обґрунтованим (а.с. 178-180).

У судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Каращук В.Г. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представники відповідача - Желінська Т.М., ОСОБА_2 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

ОСОБА_1 не прибула у судове засідання, була сповіщена на зазначену нею адресу та повідомленням її представника - адвоката Каращука В.Г. Представник позивачки - адвокат Каращук В.Г. підтвердив факт належного сповіщення позивачки про розгляд справи районним судом та вважав можливим розглянути справу за її відсутності про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 174-177, 201-202).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 01 березня 1995 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду бухгалтера Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» (а.с. 8).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний станіз 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на час розгляду справи апеляційним судом.

У період з 15 березня 2022 року по 18 травня 2023 року ОСОБА_1 надавались щорічна відпустка та відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін в період дії воєнного стану (а.с. 54-55).

16 травня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» із заявою про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19 травня 2023 року по 16 серпня 2023 року (а.с. 51).

У наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19 травня 2023 року по 16 серпня 2023 року ОСОБА_1 було відмовлено та запропоновано 19 травня 2023 року стати до роботи (а.с. 58-61).

Згідно з актами Трипільської ТЕС ПАТ «Центренерго» від 19 травня 2023 року, 31 травня 2023 року встановлено, що період з 19 травня 2023 року по 31 травня 2023 року ОСОБА_1 на робочому місці була відсутня, на телефонні дзвінки відповіла, що наміру виходити на роботу не має, про наявність поважних причин відсутності на роботі не повідомила (а.с. 52-53).

31 травня 2023 року ОСОБА_1 була звільнена за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України наказом Трипільської ТЕС за № 333 к/тр від 30 травня 2023 року (а.с. 9).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 76 ЦПК України.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни.

Позивач не заперечувала своєї відсутності на роботі у період з 19 травня 2023 року по 31 травня 2023 року посилаючись на те, щоу зв`язку з введенням в Україні воєнного стану вона з сім`єю була вимушена виїхати за кордон, наразі проживає в Німеччині, де перебуває під тимчасовим захистом, та допомагає родині у догляді за хворим батьком чоловіка, що є поважною причиною її відсутності на роботі.

Крім того, вказувала, що направляла роботодавцю заяву про надання їй відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін на період воєнного стану з 19 травня 2023 року по 16 серпня 2023 року, проте, у наданні відпустки було відмовлено, а згодом звільнено за прогул без поважних причин, що суперечить законодавчому регулюванню трудових відносин в умовах воєнного стану.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановлено, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року було введено в Україні воєнний станіз 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває і на час розгляду справи апеляційним судом.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (п. 2 Прикінцевих Положень КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Відповідно до ч. 2 сказаної статті у період дії воєнного стану норми статті 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

У справі відсутні об`єктивні докази обрання позивачки до профспілкового органу та цих обставин сторони по справі не заперечували про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 201-202).

Згідно з ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого частиною першою статті 26 Закону України «Про відпустки».

У період дії воєнного стану роботодавець за заявою працівника, який виїхав за межі території України або набув статусу внутрішньо переміщеної особи, в обов`язковому порядку надає йому відпустку без збереження заробітної плати тривалістю, визначеною у заяві, але не більше 90 календарних днів, без зарахування часу перебування у відпустці до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 9 Закону України «Про відпустки» (ч. 4 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану роботодавець може відмовити працівнику у наданні будь-якого виду відпусток (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку), якщо такий працівник залучений до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про критичну інфраструктуру» об`єктами критичної інфраструктури є об`єкти інфраструктури, системи, їх частини та їх сукупність, які є важливими для економіки, національної безпеки та оборони, порушення функціонування яких може завдати шкоди життєво важливим національним інтересам.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 9 Закону України «Про критичну інфраструктуру» до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належать, зокрема: енергозабезпечення (у тому числі постачання теплової енергії).

Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» відноситься до об`єктів критичної інфраструктури.

Враховуючи вказане, обґрунтованими є доводи відповідача щодо наявності у нього права у період дії воєнного стану відмовити працівнику у наданні відпустки без збереження заробітної плати, враховуючи необхідність безпосереднього виконання трудових обов`язків позивачкою на робочому місці, залученості її посади до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури, зокрема через необхідність ведення первинної бухгалтерської документації для обліку товарно-матеріальних цінностей, які використовуються для відновлювальних ремонтів пошкоджених внаслідок неодноразових ракетних обстрілів приміщень та майна ТЕС.

Однак, незважаючи на те, що позивачці було повідомлено про відмову в наданні відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін та запропоновано приступити до роботи, вона не скористувалась своїм правом продовжити свою трудову діяльність, не вийшла на роботу, також ОСОБА_1 не скористалась своїм правом щодо розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Посилання ОСОБА_1 , як на поважні причини відсутності на роботі, на те, що вона проживає в Німеччині, де перебуває під тимчасовим захистом у зв`язку з воєнним станом в Україні, та допомагає чоловіку у догляді за хворим батьком, апеляційний суд відхилив виходячи з того, що відповідач враховував вказані обставини тривалий час та надавав відпустки позивачу з 15 березня 2022 року по 18 травня 2023 року. Разом з тим, апеляційний суд враховує, що позивач не приступила до роботи, після закінчення наданої їй роботодавцем відпустки, а Трипільська ТЕС ПАТ «Центренерго» є об`єктом критичної інфраструктури та певну специфіку роботи працівників у період воєнного стану.

Оскільки позивачем не наведено і судом не встановлено поважності причин відсутності на роботі з 19 травня 2023 року по 31 травня 2023 року, звільнення позивача за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (прогул) є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 09 листопада 2023 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова