Справа № 352/1583/22
Провадження № 2/352/102/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого - судді Струтинського Р.Р.

з участю секретаря Гребінника В.М.

представника позивачки- адвоката Дениса Т.Д.

представника відповідачів- адвоката Новосільської О.Б.

відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком.

Заявлений позов обґрунтовувала тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . У 2000 році між відповідачкою ОСОБА_1 та сином позивачки ОСОБА_5 зареєстровано шлюб, у зв`язку з чим, позивачка надала дозвіл молодій сім`ї зареєструватися та проживати у зазначеному будинку. На даний час у будинку зареєстровані: позивачка, відповідачка ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , які є онуками позивачки. У 2016 році шлюб між ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_1 розірвано. З того часу відповідачка почала чинити перешкоди позивачці у доступі та користуванні будинком, зокрема були випадки, коли не впускала у будинок. Крім того, на позивачку покладено обов`язок зі сплати комунальних послуг та інших платежів на обслуговування будинку, вона є пенсіонеркою, такі платежі є надмірними для неї. На сьогоднішній день позивачка має намір продати свій будинок, але покупці бажають, щоб при продажу не було зареєстрованих осіб у ньому. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідачка, після укладення шлюбу проживає у спірному будинку разом з дітьми за згодою власника, відповідачі набули право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Вважає, що факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, які проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус члена сім`ї власника. Просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком.

Позивачка ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, її представник- адвокат Денис Т.Д. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задоволити.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнали, відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що дійсно позивачка є власником спірного будинку, однак вона з дітьми постійно там проживає, сплачує комунальні послуги, іншого житла немає. Також представник відповідачів- адвокат Новосільська О.Б. вказала на те, що мотивувальна і прохальна частина позову суперечить одна одній, прохальна частина обґрунтовується ст. 401-406 ЦК України, вимоги даних статей зобов`язують довести, що відповідачі втратили право користування житлом з певних підстав. Просили у позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі N 6-32цс13.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно.

Суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обгрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_3 згідно договору дарування від 26.10.2004 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.19).

Згідно витягу № 17401-АП-10-2021 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданому начальником ЦНАП Тисменицької міської ради (а.с.22), у даному будинковолодінні зареєстровані, окрім позивачки, з 2016 року відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Відповідачка ОСОБА_1 є колишньою невісткою позивачки, згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 27.10.2016 шлюб між ОСОБА_5 - сином позивачки та ОСОБА_1 розірвано (а.с.21). Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є внуками позивачки.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц.

Таким чином, відповідачі вселились у будинок зі згоди власника (позивачки) та проживали в ньому як члени її сім`ї, на даний час продовжують користуватися ним і після припинення сімейних відносин.

Реєстрація у спірному житловому будинку відповідачів створює незручності та перешкоди у користуванні та розпорядженні належним позивачці майном.

У спірних правовідносинах права позивачки, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексу України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16)

Верховний Суд України у постанові від 15 травня 2017 року, справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України».

Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі справа № 357/7940/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет спору становлять вимоги позивачки про позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме: будинком, який знаходиться в АДРЕСА_1 , її колишньої невістки та онуків, які не пов`язані спільним побутом з позивачкою, які хоч і проживають у будинку, та не несуть тягар утримання житла, що порушує право позивачки як власника нерухомого майна на реалізацію нею права користування та розпорядження належним на праві власності майном. Тобто відповідачі набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не є членами сім`ї позивачки, спільним побутом із нею не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Твердження відповідачів про те, що вони сплачують комунальні послуги жодним чином не доведено, натомість позивачкою надано суду копії квитанцій про сплату таких послуг нею (а.с.34-37).

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на встановлені судом обставини, на які позивачка посилалася, як на підставу своїх вимог, що підтверджені письмовими доказами, які визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, з урахуванням балансу інтересів обох сторін, зокрема того, що позивачка пенсіонерка, має намір продати належне їй майно для забезпечення свого життя, а відповідачі повнолітні, працездатні особи, не позбавлені можливості знайти інше житло, тому інтереси позивачки, як власника житла перевищують інтереси колишніх членів сім`ї, у яких припинилися правові підстави користування чужим майном, - суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, що підлягає до задоволення.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, керуючись ст. 263-265, 279 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, задоволити.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, які втратили право на користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідачі: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 21.03.2023.

Суддя Руслан СТРУТИНСЬКИЙ