ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/826/23 Справа № 233/5068/21 Суддя у 1-й інстанції - Гонтар А.Л. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця",

на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12 вересня 2022 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2021 року до Дружківського міського суду Донецької областінадійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 19 вересня 2018 року на 1059 км., ПК8, залізничної колії поблизу зупиночного пункту "Дружківка" , електровоз ВЛ-8 № 138 під керуванням машиніста ОСОБА_2 , скоїв наїзд на гр. ОСОБА_3 , який помер внаслідок отриманих травм. 20 вересня 2018 року за фактом настання цієї події було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000750 та розпочато досудове розслідування. 31 жовтня 2018 року слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Донецької області, кримінальне провадження внесене до ЄРДР під № 0000750 було закрито. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР під № 0000750, факт наїзду поїздом на загиблого ОСОБА_3 було встановлено на стадії досудового розслідування та між наїздом на загіблого електровозом ВЛ-8 № 1388 та смертю останнього, наявний причинно-наслідковий зв"язок. Власником електровозу ВЛ-8 № 1388 є ТЧ-1 Лиман, Акціонерного товариства "Українська Залізниця", а ОСОБА_2 працює у структурному підрозділі "Лиманське локомотивне депо", регіональної філії "Донецька залізниця" (ТЧ-1 Лиман), АТ "Укразалізниця" та на теперешній час займає посаду машиніста. ОСОБА_1 , мати загиблого ОСОБА_3 , вона втратила рідного сина. Смерть сина викликала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя та побуту. Втрата сина беззаперечно призвела до необхідності докладати зусиль для організації свого життя і в майбутньому. Вона більше не зможе розраховувати на підтримку сина. Крім того, враховуючи, що з віком в людини зменшується можливість самостійно забезпечувати своє існування. Встановити ціну людського життя неможливо, як і неможливо точно оцінити завдану моральну шкоду, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Враховуючи те, що Позивач позбавлена підтримки і допомоги від загиблого, втратила значну матеріальну підтримку, а також те, що смерть сина повністю змінила життя Повивача у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки, Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої їй моральної шкоди у грошовому еквіваленті - 200000 гривень. Такий розмір є розумним і справедливим і зможе хоча б частково допомогти в організації свого життя після тяжкої втрати. Просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн. та судові витрати.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 12 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про відшкодування моральної шкоди завданої смертю фізичної особи - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства 'Українська залізниця', ЄРДПОУ40075815, зареєстрованого за адресою: 03680 м. Київ вул. Єжи Ґедройця, буд. 5 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 моральну шкоду у розмірі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривеь.

Стягнуто з Акціонерного товариства 'Українська залізниця' на користь держави, отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м. Київ/22030106, , банк отримувача Казначейство України (ЕАП), на рахунок отримувача (IBAN) UA 0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106, судовий збір, у сумі 2270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" просить рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12.09.2022 року по справі № 229/5068/21 скасувати в частині задоволених позовних вимог в сумі 150000,00 грн. і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відзивів на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця"на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12 вересня 2022 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідним актовим записом № 469 Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецької області.

За фактом смерті ОСОБА_3 внаслідок травмування до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №0000750 20 вересня 2018 року та розпочато кримінальне провадження передбачене ч. 3 ст. 276 КК України.

Згідно постанови про закриття кримінального провадження від 31 жовтня 2018 року встановлено, що 19 вересня 2018 року приблизно о 18 год. 40 хвл. на 1059 км. пікету № 8 залізничної колії поблизу зупиночного пункту "Дружківка" м.Дружківка між опорами лінії електричних мереж № 23 та № 24 вздовж вулиці Олекса Тихого стався наїзд електровоза "ВЛ8" № 1388 сполученням "Кривий Торець-Слов"янськ" під керуванням машиніста ОСОБА_2 на пішохода ОСОБА_3 , який прямував через залізнично-дорожню колію. Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000750 від 20 вересня 2018 року - закрито за відсутністю в діях машиніста складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

Батьками померлого ОСОБА_3 є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 10 червня 1985 року відділом ЗАГС виконкомом Артемівської міської ради Донецької області.

22 грудня 1987 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 та її прізвище змінилось на ОСОБА_7 , що підтверджується актовим записом № 4 Щеліновської с-ради Бєлгородської області.

Таким чином, ОСОБА_1 є матір`ю померлого ОСОБА_3 .

Відповідно до листа АТ "Українська залізниця" від 17 червня 2021 року у добу 19 вересня 2018 року під час смертельного травмування рухомим складом ОСОБА_3 по станції Дружківка, електровозом ВЛ-8 № 1388 у складі вантажного поїзду № 4802 керував машиніст структурного підрозділу "Лиманське локомотивне депо" регіональної філії "Донецька залізниця" (ТЧ 1 Лиман) ОСОБА_2 . Електровоз серіїї ВЛ-8 перебуває на балансі ТЧ -1 Лиман, що також підтверджується копіями інвентарної карти обліку основних засобів форми № ОЗ-6.

Відповідно до наказу № 85/ос від 24 квітня 2014 року ОСОБА_2 було призначено на посаду машиніста електровоза.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин 2-4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України зазначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Отже, для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищенної небезпеки необхідно:1) факт заподіяння шкоди; 2) причинно-наслідковий зв"язок між подією та заподіянням шкоди.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 4 від 01 березня 2013 року п. 4 роз"яснив, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Як зазначено в Постанові Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2020 року у справі № 357/6237/19-ц шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, що узгоджується з пунктом 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року N94 Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

В даному випадку має місце і перший і другий елемент необхідні для відшкодування шкоди. Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР під № 000750, факт наїзду поїздом на загиблого ОСОБА_3 було встановлено на стадії досудового розслідування, та між наїздом на загиблого електровозом ВЛ-8 № 1388 та смертю останнього наявний причинно-наслідковий зв"язок.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частина 1 статті 1172 ЦК України передбачає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Власником електровозу ВЛ-8 № 1388 є ТЧ-1 Лиман АТ "Українська Залізниця", а ОСОБА_2 працює у структурному підрозділі "Лиманське локомотивне депо", регіональної філії "Донецька залізниця" (ТЧ-1 Лиман), АТ "Укрзалізниця" та на теперешній час займає посаду машиніста.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК Україїни моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною 3 статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 25 травня 2001 роу № 5 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" остаточне рішення щодо розміру відшкодування моральної шкоди приймає суд. При визначенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він виходить, а також інші обставини, що мають значення для врішення спору.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК).

Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди).

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху.

Правила частини четвертої статті 1193 ЦК про можливість зменшення розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину, застосовуються у виняткових випадках, якщо відшкодування шкоди у повному розмірі неможливе або поставить відповідача у тяжке матеріальне становище. Крім того, зменшення розміру відповідальності особи, на яку покладено обов`язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, можливе за її письмовою вимогою, якщо працездатність потерпілого зросла порівняно з тією, яка була в нього на момент вирішення питання про відшкодування шкоди (стаття 1204 ЦК). При цьому порядок доведення таких обставин є аналогічним порядку, передбаченому для визначення втрати працездатності.

Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 ЦК, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника, та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК). Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за шкоду, завдану цим джерелом, якщо доведе, що воно вибуло з його володіння внаслідок протиправних дій інших осіб (наприклад, у разі незаконного заволодіння транспортним засобом), внаслідок непереборної сили (наприклад, у разі стихійного лиха), а не з його вини.

Особи, які вчинили ці протиправні дії (неправомірно заволоділи транспортним засобом, механізмом або іншим об`єктом), відшкодовують шкоду на загальних підставах цивільно-правової відповідальності особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки. Коли цьому сприяла недбалість її власника або володільця (не була забезпечена належна охорона тощо), відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, може бути покладено на особу, яка неправомірно заволоділа цим джерелом, і на його власника або володільця у частці відповідно до ступеня вини кожного з них, з урахуванням обставин, що мають істотне значення (частина четверта статті 1187 ЦК).

Відповідач не надав суду першої інстанції доказів на підтвердження того, що шкоди завдано внаслідок непереборної сили.

Таким чином, суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги треба задовольнити частково стягнувши моральну шкоду в розмірі 150000,00 гривень.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що ураховуючи ступінь вини відповідача в настанні нещасного випадку внаслідок, якого загинув син позивачки, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивачки, які є довічними, враховуючи, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, який має позивачка від загибелі сина, характер немайнових витрат, суд виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути моральну шкоду в розмірі 150000,00 грн., оскільки цей розмір суд вважає таким, що відповідає глибині і ступеню моральних страждань позивачки та є достатнім для розумного задоволення потреб.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно задовольнив частково позовні вимоги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно частково задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 12 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова