ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 листопада 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/80/23

Головуючий у першій інстанції - Бездідько В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1236/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем - Піцан В.М.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Прилуцької міської ради Чернігівської області, Виконавчий комітет Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, як орган опіки та піклування,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2023 року (місце ухвалення - м. Прилуки, дата складання повного рішення - 28.07.2023) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування посилався на те, що сторони перебували у шлюбі від якого народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначає, що будучи у шлюбі відповідачка виїхала на постійне місце проживання до російської федерації, на територію України приїжджала кілька разів та всупереч думки позивача та сина неодноразово вживала заходів для вивезення дитини до російської федерації проти чого останні були категорично проти. Домовленості щодо постійного місця проживання спільного сина між сторонами не досягнуто.

У позові ОСОБА_1 просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 28.07.2023 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи рішення суд виходив з того, що відповідачка з сином не проживає, оскільки перебуває за кордоном та з урахуванням ст. 141, 160, 161 СК України прийшов до висновку за необхідне визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_2 - адвокат Зибінська Г.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду від 28.07.2023, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування незаконності та необґрунтованості оскаржуваного рішення суду заявник посилається на те, що після розірвання шлюбу сторін відповідачка разом з сином переїхала жити до своєї матері у смт Варва де син і навчався. Батько участі у витратах на дитину не приймав у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою про призначення аліментів на дитину та згідно судового наказу з ОСОБА_1 стягнуто аліменти, які останній жодного разу не сплачував внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 62 750, 21 грн. Заявниця зазначає, що за весь період проживання дитини у смт Варва батько дитини безперешкодно спілкувався з сином, жодних перешкод з боку матері чи бабусі ОСОБА_4 не було. Наприкінці 2022 року позивач зв`язався з відповідачкою і просив відмовитись від аліментів, проте остання не погодилась, позивач висловив погрози, що забере дитину.

За доводами апеляційної скарги перебування ОСОБА_2 за кордоном є вимушеною життєвою обставиною, адже до війни вона заробляла кошти на території російської федерації, бо в Україні такої можливості не мала, для забезпечення дитини всім необхідним. Повернутись не має можливості у зв`язку з закритими кордонами.

В апеляційній скарзі заявниця посилається на висновок служби у справах дітей Варвинської селищної ради, яким встановлено про внутрішній конфлікт з батьком та негативне ставлення до нього, незгоду проживання разом з батьком, емоційну прив`язанність до матері та бабусі, які можуть дати йому набагато більше в плані виховання, спілкування та матеріального забезпечення, ніж батько. Крім того, в судовому засіданні син висловив своє бажання жити там, де він зараз і проживає - у бабусі ОСОБА_5 в смт Варва, до батька в м. Прилуки переїжджати не хоче.

У скарзі зазначає, що рішення суду ухвалено за відсутності акту обстеження умов проживання батька дитини і висновку органу опіки і піклування про доцільність проживання дитини разом з батьком, що є порушенням ст. 19 СК України. Крім того, позивачем не підтверджено фінансову спроможність забезпечити дитині належні умови проживання.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання сторони не з`вились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що з 08.10.2009 сторони перебували у шлюбі, який заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01.03.2021 було розірвано (а.с. 5, 6).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 5 зворот).

Матеріали справи містять копію домової книги по будинку АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом з матір`ю - ОСОБА_2 (а.с. 7-8).

Згідно копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 має на праві спільної часткової власності 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9).

З копії довідки Варвинської селищної ради, виданої ОСОБА_5 , яка зареєстрована: АДРЕСА_3 , вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 35).

Відповідно до копії довідки КНП «Варвинського ЦПМСД» ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під наглядом педіатра КНП «Варвинського ЦПМСД» з яким і має заключену декларацію (а.с. 36).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у КЗЗСО І-ІІІ ступенів «Варвинський ліцей № 2» з червня 2021 року (а.с. 39).

Згідно відомостей Прилуцького міськрайонного ВДВС у Прилуцькому районі Чернігівської області від 23.01.2023, на виконанні перебуває виконавче провадження АСВП № НОМЕР_4 з виконання судового наказу № 2/742/193/21 виданого 20.04.2021 Прилуцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 щомісячно, починаючи з 23.03.2021, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 38).

Сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів боржника ОСОБА_1 станом на грудень 2022 року становить 62 750, 21 грн (а.с. 38 зворот).

З інформації державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_2 11.02.2022 перетнула кордон у пуску пропуску Бачівськ, напрям - виїзд (а.с. 54, 55).

Матеріали справи містять Акт обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_3 , яким встановлено, що стосунки в сім`ї хороші, панує взаєморозуміння, дитина з повагою ставиться до бабусі, яка приділяє максимум уваги вихованню та утримуванню внука. Дитині добре, зручно та комфортно проживати в сім`ї баби - ОСОБА_5 , дитина добре адаптувалася в новому соціумі (а.с. 64).

За висновками психологічного дослідження дитини, ОСОБА_4 емоційно прив`язаний до матері та бабусі ОСОБА_6 . З розумінням ставиться до того, що мати знаходиться за кордоном. Не почувається покинутим, щодня спілкується з нею в телефонному режимі. Добре адаптувався в новому соціумі після розлучення батьків, має широке коло спілкування, активний. Під час бесіди декілька разів проговорив, що не бажає переїжджати до батька, хоче залишити все як є. На думку дитини, мати та бабуся ОСОБА_6 можуть набагато більше йому дати в плані виховання, спілкування та матеріального забезпечення, ніж батько (а.с. 65-66).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка з сином не проживає, оскільки перебуває за кордоном та з урахуванням ст. 141, 160, 161 СК України прийшов до висновку за необхідне визначити місце проживання дитини разом з батьком.

З таким висновком суду першої інстанції не погоджується суд апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (стаття 155 СК України).

Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини, сім`ї, свого народу та Батьківщини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

За змістом статей 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками.

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, сторони у зареєстрованому шлюбі не перебувають, разом не проживають, мати - ОСОБА_2 на даний час перебуває за кордоном, батько - ОСОБА_1 проживає в м. Прилуки Чернігівської області, дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поживає з бабою - ОСОБА_5 (матір відповідачки) в смт Варва Прилуцького району Чернігівської області, та як вбачається з копії акту обстеження умов проживання дитини за адресою: АДРЕСА_3 , стосунки в сім`ї хороші, панує взаєморозуміння, дитина з повагою ставиться до бабусі, яка приділяє максимум уваги вихованню та утримуванню внука. Дитині добре, зручно та комфортно проживати в сім`ї баби - ОСОБА_5 , дитина добре адаптувалася в новому соціумі (а.с. 64).

Згідно висновку психологічного дослідження дитини, ОСОБА_4 емоційно прив`язаний до матері та бабусі ОСОБА_6 . З розумінням ставиться до того, що мати знаходиться за кордоном. Не почувається покинутим, щодня спілкується з нею в телефонному режимі. Добре адаптувався в новому соціумі після розлучення батьків, має широке коло спілкування, активний. Під час бесіди декілька разів проговорив, що не бажає переїжджати до батька, хоче залишити все як є. На думку дитини, мати та бабуся ОСОБА_6 можуть набагато більше йому дати в плані виховання, спілкування та матеріального забезпечення, ніж батько (а.с. 65-66).

У справі, що переглядається, судом встановлено, що в обгрунтування наявності підстав для задоволення вимог позивач посилається, що домовленості щодо постійного місця проживання сина ОСОБА_4 , з відповідачкою не досягли, проте на час звернення до суду з позовом дитина проживала та на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції проживає разом з бабусею, як встановлено висновком психологічного дослідження дитини - ОСОБА_4 емоційно прив`язаний до матері та бабусі ОСОБА_6 . Під час бесіди декілька разів проговорив, що не бажає переїжджати до батька, хоче залишити все як є (а.с. 65-66). Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції дитина пояснила, що з батьками спілкується, проте проживати бажає з бабусею.

Як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції у Варвинського комітету Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, як органу опіки та піклування, було витребувано мотивований письмовий висновок щодо розв`язання спору між колишнім подружжям - ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо місця проживання дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано надати акт обстеження умов проживання за фактичним місцезнаходженням дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, на вимогу суду Виконавчий комітет Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області надав клопотання про неможливість надати висновок, оскільки батьки дитини на території Варвинської селищної ради не проживають, тому в межах своїх повноважень не можуть обстежити умови проживання батьків, провести з ними бесіду з метою підготовки висновку про визначення місця проживання дитини, крім того, батьки не звертались до служби у справах дітей та не подавали відповідні документи, що унеможливлює виконання органом опіки та піклування в частині надання висновку щодо розв`язання спору.

Вбачається, що Виконавчий комітет Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області пропонував ОСОБА_1 (а.с. 172 зворот, 178) для проведення обстеження житлово-побутових умов і складання акту обстеження умов проживання звернутись до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування), проте жодних документів та звернень служба у справах дітей не отримувала.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В судові засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`являвся, свої пояснення та позицію щодо апеляційної скарги не надав, повідомивши лише в телефонному режимі про те, що всі пояснення та докази він надав в суді першої інстанції (а.с. 149), після чого припинив комунікацію з судом у будь-який спосіб, що підтверджується даними листування (а.с. 146-149, 158, 163-164, 178, 179).

З урахуванням викладеного вище колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивач проявляє відсутність інтересу та зацікавленість у розгляді даної справи, оскільки у даному випадку йдеться про малолітню дитину, яка потребує особливого підходу, психоемоційної підтримки та створення відчуття безпеки у будь-якій ситуації, а тим більше, що мати останній час перебуває за кордоном, а батько, крім пояснень щодо проживання дитини з ним, не надав належних та допустимих доказів що проживання дитини з ним матиме необхідні умови для всебічного розвитку дитини, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Крім того, варто зауважити, що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини (ст. 12 Конвенції про права дитини, ст. 171 СК України, ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства»).

Матеріалами справи встановлено, що за висновками психологічного дослідження дитини, ОСОБА_4 емоційно прив`язаний до матері та бабусі ОСОБА_6 . З розумінням ставиться до того, що мати знаходиться за кордоном. Не почувається покинутим, щодня спілкується з нею в телефонному режимі. Добре адаптувався в новому соціумі після розлучення батьків, має широке коло спілкування, активний. Під час бесіди декілька разів проговорив, що не бажає переїжджати до батька, хоче залишити все як є. На думку дитини, мати та бабуся ОСОБА_6 можуть набагато більше йому дати в плані виховання, спілкування та матеріального забезпечення, ніж батько (а.с. 65-66).

Таким чином, за відсутності письмового висновку орган опіки та піклування щодо розв`язання спору, колегія суддів враховує, що дитина в судовому засіданні суду першої інстанції, що також підтверджується висновком психологічного дослідження чітко висловила своє бажання проживати разом з бабою, де за місцем проживання дитини створені належні умови, що підтверджується матеріалами справи, та за відсутності будь-яких даних, щодо умов за місцем проживання батька, за відсутності відповідного висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, будь-яких характеризуючи даних батька, даних щодо стану здоров`я дитини, наявності заборгованості зі сплати аліментів, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц (провадження № 61-29942св18) зауважив, що при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Також у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19 (провадження № 61-5726св20) зауважено, що з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не лише бути вислуханою і почутою, а й брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема у визначенні місця проживання.

Аналогічна правова позиція також викладена у постановах ВС від 25 липня 2019 року у справі № 761/15172/17-ц; від 18 грудня 2018 року у справі № 610/2531/17; від 23 травня 2018 року у справі № 761/15172/17-ц та інших.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою, таким чином з 10.02.2024 дитина набуде права визначати своє місце проживання самостійно.

Отже, судом апеляційної інстанції враховано, що на момент подання позову, провадження справи у суді першої та апеляційної інстанції дитина з жодним з батьків не проживала, на даний час продовжує проживати з бабусею, крім того, варто зауважити, що на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції дитині ОСОБА_7 виповнилося 13 років 8 місяців.

З урахуванням викладеного, колегія апеляційного суду прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 1 488, 60 грн.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3,4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 28 липня 2023 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) у відшкодування судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції 1 488, 60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 07.11.2023.

Головуючий Судді :