КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року

м. Київ

справа №754/8852/20

провадження №22-ц/824/1726/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Об`єднання «Спілка молочних підприємств України»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідача Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» в особі голови Чагаровського Вадима Петровича

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року у складі судді Таран Н.Г.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» про зобов`язання належним чином оформити трудову книжку та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд до Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» з указаним позовом, в якому, з урахуванням зміни предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, просила суд зобов`язати відповідача належним чином оформити її трудову книжку, а також стягнути з Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2020 року по 11 грудня 2020 року у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки у розмірі 222 411,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 12 травня 2005 року вона працювала в Об`єднанні «Спілка молочних підприємств України». 31 березня 2020 року позивача було звільнено з посади директора з питань безпечності та якості харчових продуктів за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України. До дня звільнення їй було повністю виплачені усі необхідні суми розрахунку при звільненні.

Посилалася на те, що 31 березня 2020 року позивач отримала копію наказу про звільнення, одночасно з цим керівник відповідача ОСОБА_2 повідомила їй про неможливість видачі трудової книжку зв`язку з тим, що трудова книжка знаходиться у Голови Ради директорів Об`єднання ОСОБА_3 .

Зауважувала, що двічі зверталася до відповідача з вимогою видачі їй трудової книжки на електронну пошту. 22 червня 2020 року позивач прибула до нового керівника відповідача ОСОБА_3 з метою отримання трудової книжки. Під час зустрічі останній висунув їй обов`язкову умову видачі трудової книжки, а саме, щоб позивач поставила не поточну дату її отримання, 22 червня 2020 року, а 31 березня 2020 року, на що позивач відмовилася, в результаті чого ОСОБА_3 не видав трудову книжку.

Станом на момент подання позовної заяви трудову книжку позивач так і не отримала.

У зв`язку з неповерненням у встановлений строк трудової книжки позивач позбавлена реалізувати своє право на працю, оскільки трудова книжка є обумовленим документом, який підлягає поданню при оформленні на роботу.

Під час розгляду справи позивач направила відповідачу листа від 01 грудня 2020 року з проханням направити їй трудову книжку поштою. У відповідь на цей лист відповідач направив позивачу оригінал трудової книжки разом з супровідним листом №117 від 08 грудня 2020 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Зобов`язано Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» належним чином оформити трудову книжку ОСОБА_1 .

Стягнуто з Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки у розмірі 111 205,60 грн та судовий збір у розмірі 1 532,46 грн.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 28 жовтня 2022 року відповідач в особі голови Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» Чагаровський В.П. звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Уважає оскаржуване рішення таким, що ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд всупереч вимогам закону допустив прийняття від позивача заяви про уточнення позовних вимог від 21 березня 2021 року, якою остання в частині вимоги про «зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку» одночасно змінила як предмет, так і підстави позовної заяви, зазначивши про «зобов`язання належним чином оформити трудову книжку».

Уважає, що суд прийняв по суті нові позовні вимоги до розгляду без прийняття ухвали щодо попередніх вимог позивача, у зв`язку з чим, на думку відповідача, позовна вимога про «зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку» фактично є судом не розглянутою.

Вказує, що такого способу захисту як «зобов`язання належним чином оформити трудову книжку» законодавством про працю не передбачено. При цьому, суд, зобов`язуючи відповідача «видати належним чином оформлену трудову книжку», не визначив яким саме чином Об`єднання має здійснити таке оформлення. Окрім того, зауважує, що трудова книжка знаходиться у позивача.

Посилається на те, що у випадку позивача вимушений прогул, як такий був відсутній. Належних та допустимих доказів наявності вимушеного прогулу саме внаслідок неодержання нею трудової книжки у період з 01 квітня 2020 року по 11 грудня 2020 року позивач не надала, також як і не довела, що затримка видачі трудової книжки перешкоджала її працевлаштуванню.

Зауважує, що твердження позивача про вину роботодавця у затримці видачі позивачу трудової книжки у день її звільнення не відповідають дійсності.

Наполягає на тому, що ОСОБА_1 на відміну від наказу про звільнення отримувати трудову книжку у день звільнення не стала, хоча не мала в цьому жодних перешкод, у зв`язку з чим уважає, що затримка видачі трудової книжки відбулась не з вини роботодавця.

Також відповідач не погоджується з розміром стягнутого на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки подією, з якою пов`язана виплата позивачу належних їй при звільненні грошових коштів, було її звільнення 31 березня 2020 року, а тому розрахунок середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки мав здійснюватись виходячи з виплат за останні два календарних місяці - січень та лютий 2020 року, без урахування місяця, в якому відбулось звільнення позивача.

Окрім того, відповідно до розрахунку позивача були помилково включені і одноразові виплати, які не враховуються при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вказує, що позивач, знаючи про своє звільнення ще 31 березня 2020 року, звернулася до суду з позовом лише 16 липня 2020 року, тоді як строк на звернення сплинув 01 липня 2020 року.

01 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 також подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині розміру стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та стягнути з Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» на користь ОСОБА_1 222 411,20 грн.

Уважає рішення суду в оскаржуваній частині таким, що ухвалено з невідповідністю висновків обставинам справи, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосування норм матеріального права.

Зазначає, що затримка у видачі трудової книжки мала місце виключно з вини відповідача. Видана їй 11 грудня 2020 року трудова книжка не оформлена належним чином, оскільки записи про її роботу в Об`єднанні не засвідчені підписом керівника або іншої уповноваженої особи.

На думку позивача суд першої інстанції, зменшуючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку видачі трудової книжки, помилково застосував статтю 117 КЗпП та відповідні правові позиції Великої Палати Верховного Суду, не застосувавши при цьому норму частини п`ятої статті 235 КЗпП України, яка підлягала застосуванню. Оскільки норма статті 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, тоді як предметом позову у даній справі є стягнення середнього заробітку за вимушений прогул за час затримки видачі трудової книжки.

Зауважує, що за час відсутності у неї трудової книжки мала дві пропозиції працевлаштування, від яких була вимушена відмовитися.

30 листопада 2022 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» від представника позивача ОСОБА_4 , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позивач та її представник у судовому засіданні вимоги своєї апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечували.

Представник відповідача у судовому засіданні свою апеляційну скаргу просив задовольнити, апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу несвоєчасно вручено трудову книжку з вини відповідача, у зв`язку з чим вирішив питання про застосування норми ст. 117 КЗпП України та зменшив розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки видачі трудової книжки, врахувавши обставини, за яких було встановлено наявність порушення, та істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника.

Проте, колегія не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що з 12 травня 2005 року позивач працювала в Об`єднанні «Спілка молочних підприємств України», 31 березня 2020 року її було звільнено з посади директора з питань безпечності та якості харчових продуктів за угодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України.

До дня звільнення ОСОБА_1 було повністю виплачено усі необхідні суми розрахунку при звільненні.

31 березня 2020 року позивач отримала копію наказу про звільнення.

Згідно повідомлення президента Спілки молочних підприємств України Карпенко Л.О. від 31 березня 2020 року Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» не може видати ОСОБА_1 трудову книжку тому, що кімната, в якій знаходиться сейф з документами та трудовими книжками, зачинена, ключі та печатка перебувають у володінні Голови Ради директорів Спілки ОСОБА_3 , який відмовляється віддати доступ до сейфу через здійснюване ним рейдерське захоплення Спілки.

21 квітня 2020 року та 20 травня 2020 року ОСОБА_1 на офіційну електронну адресу Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» направила листи з проханням невідкладно видати їй копію наказу про звільнення, деталізацію нарахувань та виплат при звільненні, належним чином оформлену трудову книжку, а також виплатити у зв`язку із затримкою середньомісячний заробіток відповідно до вимог трудового законодавства.

Як убачається з пояснень як позивача, так і відповідача, 22 червня 2020 року ОСОБА_1 дійсно прибула до відповідача з метою отримання трудової книжки, проте, як зазначає позивач, вона не змогла отримати трудову книжку, оскільки Голова Ради директорів Спілки ОСОБА_3 відмовився видавати її з підстав проставляння позивачем фактичної дати отримання трудової книжки « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а не дати звільнення «31 березня 2020 року». З пояснень відповідача слідує, що ОСОБА_1 22 червня 2020 року, прибувши до Спілки, відмовилася отримувати трудову книжку, оскільки не погоджувалася з датою звільнення, зазначеною в ній, заяву про надіслання трудової книжки поштою не залишила, про що того ж дня головою Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» Чагаровським В.П., виконавчим директором ОСОБА_5 та керівником проектів та програм ОСОБА_6 було складено відповідний Акт (т. 1 а.с. 43).

Станом на момент подання позовної заяви трудову книжку позивач не отримала.

Під час розгляду справи 01 грудня 2020 року ОСОБА_1 листом звернулася до відповідача, в якому повідомила повторно про свою готовність отримати трудову книжку з датою свого звільнення 31 березня 2020 року. Зазначила, що жодних змін в дату її звільнення вносити не потрібно. Просила направити трудову книжку на її поштову адресу.

У відповідь на цей лист відповідач направив позивачу оригінал трудової книжки разом із супровідним листом №117 від 08 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 89).

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням зміни предмету позову та збільшення розміру позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що трудова книжка видана їй відповідачем із затримкою та неналежно оформлена, оскільки усі записи про роботу ОСОБА_1 в Об`єднанні у трудовій книжці не засвідчені жодним підписом, а також оформлення трудової книжки не відповідає вимогам абзаців 6, 7 пункту 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі №759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У трудових відносинах обидві сторони мають діяти добросовісно щодо своїх прав та обов`язків, тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

У частині першій статті 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 235 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Аналіз вищевказаного положення закону свідчить про те, що для його застосування необхідна наявність таких складових: затримка у видачі трудової книжки, вина власника або уповноваженого ним органу у цій затримці.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Право працівника отримати трудову книжку в день звільнення пов`язується не лише з обов`язком роботодавця видати трудову книжку, а й з обов`язком працівника її забрати, якщо роботодавець створив всі умови для її вчасної видачі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язок доведення розподіляється між сторонами таким чином: позивач повинен довести факти, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відповідач - факти, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у мотивування своїх вимог посилалася на те, що у день звільнення 31 березня 2020 року відповідач не видав ОСОБА_1 трудову книжку, що підтверджується повідомленням про неможливість її видачі (т. 1 а.с. 15).

21 квітня 2020 року та 20 травня 2020 року позивач направляла на офіційну електронну адресу Об`єднання електронні листи з проханням видати їй належним чином оформлену трудову книжку.

22 червня 2020 року під час зустрічі з новим головою Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» Чагаровським В.П., позивач не отримала трудову книжку з вини відповідача, оскільки останній відмовився її видавати, оскільки ОСОБА_1 мала намір проставити датою отримання трудової книжки фактичну дату, а не дату звільнення.

Разом з тим, як убачається з повідомлення про неможливість видати трудову книжку від 31 березня 2020 року, останнє не зареєстроване та не містить вихідного номера, підписане Президентом спілки ОСОБА_2 , підпис директора з питань безпечності та якості харчових продуктів ОСОБА_1 про ознайомлення з таким повідомленням відсутній.

В той час, довідка від 31 березня 2020 року №60/1 про те, що ОСОБА_1 дійсно працювала в Об`єднанні «Спілка молочних підприємств України» та їй нараховано сукупний дохід у сумі 139 645 грн, а також повідомлення Президента Спілки ОСОБА_2 від 01 квітня 2020 року №1/01-04 містять вихідні реєстраційні номера.

На спростування доводів ОСОБА_1 відповідач послався на Акт про відмову ОСОБА_1 в отриманні трудової книжки від 22 червня 2020 року, складений і підписаний головою Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» Чагаровським В.П., виконавчим директором Легейдою А.О., керівником проектів та програм ОСОБА_6 , зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 22 червня 2020 року з`явилася до Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» з метою отримання трудової книжки, проте відмовилася її отримати, оскільки вважала, що в трудовій книжці має бути виправлена дата її звільнення з «31 березня 2020 року» на «22 червня 2020 року». При цьому письмової згоди на пересилання Об`єднанням трудової книжки поштою з доставкою на зазначену нею адресу ОСОБА_1 не надала, відповідної заяви не залишила.

Таким чином, ОСОБА_1 , отримавши 31 березня 2020 року наказ про своє звільнення та 01 квітня 2020 року повний розрахунок належних їй сум при звільненні, трудову книжку не отримала та до 22 червня 2020 року жодного разу не прибула до Об`єднання з метою її отримання, в електронних повідомленнях, датованих 21 квітня 2020 року та 20 травня 2020 року, просила відповідача видати їй трудову книжку, проте не визначала яким саме чином та не намагалася погодити місце та час зустрічі, також не зазначала поштової адреси, на яку можливо направити трудову книжку ані в електронних повідомленнях, ані під час безпосередньої зустрічі 22 червня 2020 року.

Лише 01 грудня 2020 року позивач направила на поштову адресу відповідача лист з проханням направити їй трудову книжку на поштову адресу та 08 грудня 2020 року у відповідь на вказаний лист Об`єднання надіслало останній трудову книжку, яку вона отримала 11 грудня 2020 року (т. 1 а.с. 132-134).

Будь-яких інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем як суду першої, так і апеляційної інстанції не надано.

Визначена статтею 13 ЦПК України диспозитивність судового процесу передбачає право учасників справи довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, проте позивачем не доведено належними та допустимими доказами винних у затримці видачі трудової книжки дій відповідача, також як і не доведено, що вона дійсно вчинила всі можливі дії для отримання трудової книжки, а відповідач при цьому чинив їй перешкоди. Натомість відповідачем підтверджено відповідним актом відмову ОСОБА_1 отримати трудову книжку та за першою ж заявою позивача про надіслання трудової книжки на її поштову адресу Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» її надіслало.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 не довела, що затримка видачі трудової книжки сталася саме з вини відповідача, а отже, при звільненні позивача було дотримано вимоги чинного трудового законодавства та відсутні підстави для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки.

Таким чином, суд першої інстанції не дослідив належним чином матеріали справи, не врахував подані відповідачем заперечення та докази, а також, встановивши наявність вини ОСОБА_1 у неотриманні вчасно трудової книжки, дійшов помилкового висновку, що затримка у видачі позивачу трудової книжки відбулась з вини відповідача та, як наслідок, безпідставно поклав на останнього відповідальність з виплати середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки.

Зважаючи на те, що колегією суддів установлено відсутність вини відповідача у затримці видачі трудової книжки, відсутні підстави для задоволення і решти позовних вимог, як похідних.

Отже, доводи апеляційної скарги Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» в цій частині є обґрунтованими.

Питання щодо порушення ОСОБА_1 строку на звернення до суду з позовом не підлягає розгляду, оскільки апеляційним судом дійдено висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 336,16 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргупозивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» в особі голови Чагаровського Вадима Петровича - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 вересня 2022 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Об`єднання «Спілка молочних підприємств України» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 336,16 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «07» лютого 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик