Ухвала

27 січня 2023 року

м. Київ

справа № 483/582/21

провадження № 61-11316ск22

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Русинчука М. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просив встановити факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 у період з вересня 2009 року по вересень 2019 року, визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя його та ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 з вересня 2009 року по вересень 2019 року проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 . За період сумісного проживання вони у 2011 році за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на зареєстровано за ОСОБА_2 . За спільні кошти сторони облаштовували будинок, робили ремонт та упорядковували прилеглу територію.

Вказаний будинок оформлено на відповідача, оскільки позивач є моряком та регулярно працює за кордоном. Сторони проживали однією сім`єю 10 років, мали взаємні права та обов`язки, позивач довіряв ОСОБА_2 , вона мала постійний необмежений доступ до його банківських рахунків з яких самостійно знімала кошти як на свої особисті потреби так і на ведення спільного побуту, в тому числі і на придбання спірного будинку.

Разом з тим, після закінчення контракту восени 2020 року та повернення позивача до м. Очакова, ОСОБА_2 в будинок його не впустила, викликала поліцію, почала чинити позивачу перешкоди у користуванні вищезазначеним майном, а провести його поділ відмовилась.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з вересня 2009 року по вересень 2019 року.

Житловий будинок АДРЕСА_1 визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2 270,00 грн.

Суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про те, що спірний будинок придбаний в період спільного проживання як чоловіка та дружини з відповідачем.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідач не надала доказів того, що спірний будинок є її особистою власністю та не підтвердила походження коштів на його придбання.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2 724,00 грн.

Апеляційний суд посилаючись на висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, висновки викладені у постановах Верховного Судувід 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18) вважав, що позивач не обґрунтував позовні вимоги належними та допустимими доказами про факт спільного проживання як чоловіка та жінки. Фотографії, з яких вбачається проведення спільного відпочинку та процес будівництва, а також покази свідків, які є сусідами з часу придбання будинку і сприймали сторін як чоловіка та жінку, так як вони проживали в цьому будинку не є достатніми доказами про наявність у них сім`ї в розумінні статті 3 СК України. В матеріалах справи немає доказів про те, що ним передавались кошти на оплату авансу продавцю за будинок, передачі ним особисто коштів відповідачці для придбання будинку, чи отримання нею таких коштів з зазначеною метою з його особового банківського рахунку під час укладання договору купівлі-продажу спірного будинку, тобто в 2011 році. Отримання відповідачкою коштів за дорученням з банківського рахунку позивача лише в 2017 році не є доказами у справі.

Апеляційний суд зазначив, що судом встановлено постійне місце проживання зареєстровано в АДРЕСА_2 . Докази щодо постійного місця проживання за спірним адресом, як то листування, звернення до офіційних органів, здійснення будь-яких платежів чи то введення в експлуатацію новоствореної будівлі ним чи за його участі, чи за його кошти, на що він посилається в позові, чеки та квитанції щодо придбання будівельних матеріалів на своє ім`я, чи то придбання побутової техніки, а також авто, позивач не надав. Позивач не вказував та не надавав відповідні докази, які його особисті речі знаходились в будівлі як ознака його особистого комфорту в щоденному побуті під час постійного проживання в спірному будинку, і яка їх подальша доля.

Апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту протягом всього часу проживання та зокрема під час придбання спірного будинку, виникнення взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, що вказує на відсутність між сторонами усталених відносини, які притаманні подружжю протягом вказаного позивачем часу. А факт спільного відпочинку сторін, сумісного проведення дозвілля, отримання відповідачкою коштів з рахунку ОСОБА_1 не є достатнім для таких висновків.

10 листопада 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коренко Т. В., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, в якій, з урахуванням уточненої касаційної скарги (поданої на усунення недоліків касаційної скарги) просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року, рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано особі, яка подала касаційну скаргу строк для усунення недоліків касаційної скарги, запропоновано заявнику, а саме:

- звернутись до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку на касаційне оскарження, з наведенням інших підстав поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження ухвалених в цій справі судових рішень;

- надіслати уточнену касаційну скаргу із зазначенням підстав касаційного оскарження разом з доданими до неї документами, відповідно до кількості учасників справи;

- надіслати документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

30 грудня 2022 року (згідно штемпеля на поштовому конверті) представник ОСОБА_1 - адвокат Коренко Т. В. надіслала заяву про усунення недоліків касаційної скарги разом з доданими до неї клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження, уточненою касаційною скаргою та квитанцією про сплату судового збору, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».

Представник ОСОБА_1 - адвокат Коренко Т. В. підставою касаційного оскарження зазначає пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України. Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 та застосованого апеляційним судом обґрунтовує тим, що у зазначених справах різні фактичні обставини справи, висновок апеляційного суду про те, що лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, прийнятий з порушенням норм процесуального права, оскільки апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивач обґрунтовує свої вимоги не лише фотокартками та показами свідків, а й іншими доказами.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, на підставі пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України, має бути в касаційній скарзі мотивовано обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах і відповідно сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

Коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції переглядаючи у касаційному порядку судові рішення перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК України), підстава (підстави) відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України касаційна скарга вважається неподаною і повертається особі, яка її подала, якщо не усунуті її недоліки у встановлений судом строк відповідно до вказівок в ухвалі суду про залишення скарги без руху.

Зважаючи на те, що подана касаційна скарга не містить підстав касаційного оскарження, питання щодо поновлення строку на касаційне оскарження не вирішується.

У встановлений судом строк та станом на 27 січня 2023року, вимоги ухвали Верховного Суду від 07 грудня 2022 року, зокрема, щодо належного обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 2 частини другої статті 389 ЦПК України, не виконані, тому касаційну скаргу належить визнати неподаною та повернути скаржнику на підставі частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України.

Керуючись статтями 185, 260, 393 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом спільної сумісної власності визнати неподаною та повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя М. М. Русинчук