ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/7529/21

Провадження № 22-ц/4820/1382/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Чебан О.М.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та її представник Висоцька Х.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2023 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 травня 2023 року (суддя Продан Б.Г.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, виселення її,

в с т а н о в и в :

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

В обґрунтування вимог позивач зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності. Разом з нею у квартирі зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. ОСОБА_3 є сином позивачки та був зареєстрований у квартирі в якості члена сім`ї. Відповідач користується даною квартирою, однак будь-яких коштів за користування житлом та комунальних послуг не сплачує, що створює надмірні витрати для позивача. Більше того, відповідач систематично вчиняє психологічне та фізичне насильство по відношенню до позивачки, що вказує на систематичне порушення правил співжиття. Вжиття заходів попередження та громадського впливу на відповідача не дали позитивних результатів.

Із урахуванням викладеного та заяви про зміну предмета позову, позивач просила суд виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла; визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; вирішити питання по судовим витратам.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом залишено без задоволення.

Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 травня 2023 року доповнено резолютивну частину рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2023 року, зазначено: позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності на житло шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житлом залишено без задоволення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через недоведеність позивачем належними та допустимим доказами тих обставин, на які вона посилалась у позові. Окрім цього, позбавлення відповідача права на житло не є виправданим та покладе надмірний тягар на нього, оскільки інше житло у нього відсутнє.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить основне рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розподілити судові витрати.

В обґрунтування скарги зазначено, що в оскаржуваних рішеннях відсутнє посилання на жоден доказ, який наявний в матеріалах справи, не наведено мотивів відхилення таких доказів, при цьому, надані позивачем докази не були визнані судом недопустимими, неналежними, недостатніми чи недостовірними. Позивач визначила підставою своїх вимог приписи ч.1 ст.116 ЖК України, для застосування яких необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття та вжиття заходів попередження або громадського впливу які не дали позитивних результатів. Матеріалами справи підтверджуються факти притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, звільнення від такої відповідальності із оголошенням усного зауваження, застосування тимчасового заборонного припису стосовно кривдника, а також багаторазовими профілактичним бесідами. При цьому, відповідач продовжує вчиняти домашнє насильство навіть під час розгляду даної справи.

Відзиву на апеляційну скаргу від іншого учасника по справі до апеляційного суду не надходило.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник адвокат Висоцька Х.О. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого згідно з розпорядженням 24.01.1995 року НОМЕР_1, витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.11.2013 року,

У квартирі АДРЕСА_1 , крім позивачки також зареєстровані її син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та внук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №Г-03-21892 від 28.05.2020 р. Між ОСОБА_1 та її сином ОСОБА_3 , існує затяжний конфлікт, сторони перебувають у неприязних стосунках.

Згідно наданих копій розрахункових книжок та квитанцій, оплату комунальних послуг, у період із лютого 2020 року по січень 2021 року здійснювала ОСОБА_1 .

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 01.03.2016 року, справа №686/2547/16-п, ОСОБА_3 звільнено від адміністративної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.173-2 КУпАП, оголошено усне зауваження, провадження у справі закрито. Згідно зі вказаною постановою 16 січня 2016 року відповідач перебуваючи за місцем свого проживання, вчинив насильство щодо своєї матері психологічного характеру.

Постановою Хмельницького міськрайонного суду від 06.08.2020 року, справа №686/14118/20, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності, оголошено усне зауваження, провадження у справі закрито. За даною постановою 13 травня 2020 року ОСОБА_3 перебуваючи за місцем свого проживання, вчиняв насильство щодо своєї матері психологічного характеру.

24 листопада 2020 року до Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області надійшло звернення ОСОБА_1 , з приводу протиправних дій ОСОБА_3 щодо неї (морального знущання та вимагання скласти на нього заповіт). З ОСОБА_3 правоохоронними органами було проведено профілактичну бесіду та проінформовано про відповідальність за вчинення відповідних правопорушень, що підтверджується довідкою від 03.12.2020 року та повідомленням від 03.12.2020 року №10604/121/119/2020.

15 грудня 2020 року ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за місцем свого проживання, вчинив насильство щодо своєї матері ОСОБА_1 психологічного характеру. На підставі чого щодо ОСОБА_3 було складено протоколи про адміністративне правопорушення, в тому числі за ч.2 ст.173 КУпАП (вчинення домашнього насильства особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2 КУпАП). Крім того працівниками поліції було проведено оцінку ризиків вчинення домашнього насильства, результати якої зафіксовано у формі, де вказано про алкогольну залежність/зловживання алкогольними напоями відповідача. Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20.04.2021 року провадження у справі було закрито. Однак підставою для закриття було не відсутність протиправних дій вчинених відповідачем відносно позивачки, а саме відсутність доказів накладення на відповідача адміністративного стягнення протягом року. Попередньо відповідачу за вчинення домашнього насильства, оголошувалися усне зауваження.

Згідно рапортів начальнику Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області від 01.01.2021 року, 06.01.2021 року поліцією було прийнято виклики від ОСОБА_1 про те, що її син в п`яному виді вчиняє проти неї насильство. Однак, поки на місце події прибували працівники правоохоронного органу сектору протидії домашньому насильству, позивачка залякана відповідачем відмовлялася від написання заяви. При цьому з відповідачем працівниками правоохоронних органів проводились профілактичні бесіди, що підтверджується відповідями на запити №294/121/119-2021 від 22.01.2021 року та №2817/121/119-121 від 19.03.2021 року.

29 вересня 2021 року о 17 год.19 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи за місцем свого проживання, вчинив насильство щодо своєї матері психологічного характеру. На підставі таких дій ОСОБА_3 було видано тимчасовий заборонний припис стосовно кривдника серія АА№125986. За приписом відповідачу встановлено заборону у будь-який спосіб контактувати з потерпілою особою ОСОБА_1 протягом 10 діб.

Відповідно до постанови Хмельницького міськрайонного суду від 11.10.2021 року, справа №686/2354/21, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства) та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 255 грн.

Під час розгляду вказаної справи встановлено, що ОСОБА_3 погрожує матері ОСОБА_1 фізичною розправою, висловлюється нецензурною лайкою, принижує та ображає її, внаслідок чого заявник перебуває під постійним психологічним тиском свого сина.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК України).

Отже, стаття 116 ЖК України вказує на те, що виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення можливе лише в разі: а) систематичного руйнування чи псування житлового приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

В усіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатися заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, застосовані на зборах жильців будинку чи членів житлово-будівельних кооперативів, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

При вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенцію), та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе») від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Зокрема, при такому оцінюванні повинно належним чином бути враховано особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, й за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому.

ЄСПЛ у вказаному рішенні резюмував, що суди не забезпечили справедливого балансу між усіма відповідними конкуруючими приватними інтересами. Реакція цивільних судів на позов заявниці не відповідала позитивному обов`язку держави забезпечити заявниці ефективний захист від домашнього насильства. При цьому ЄСПЛ зазначив, що втручання національних органів влади в особисті права, передбачені статтею 8 Конвенції, може бути необхідним для захисту здоров`я та прав інших. У контексті статті 2 Конвенції у справах про домашнє насильство права кривдників не можуть переважати над правами жертв, зокрема, на фізичну та психологічну недоторканність.

Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж тривалого часу відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем, вчиняє сварки, погрожує фізичною розправою, висловлюється нецензурною лайкою, принижує та ображає її, внаслідок чого ОСОБА_1 перебуває під постійним психологічним тиском свого сина. За вчинення вказаних протиправних дій ОСОБА_3 притягувався до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП, застосовувалися заходи запобігання правоохоронними органами, а саме профілактичні бесіди, які результатів не надали. Видавався тимчасовий обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 серія АА№125986. За приписом ОСОБА_3 встановлено заборону у будь-який спосіб контактувати з потерпілою особою ОСОБА_1 протягом 10 діб.

Добровільно звільнити житло, яке належить позивачу на праві власності, відповідач не бажає.

З огляду на зазначене, з метою запобігання подальшим випадкам вчинення домашнього насильства щодо позивача та вирішення конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині виселення відповідача.

ОСОБА_3 не дотримався охоронюваного законом права ОСОБА_1 на мирне володіння майном, шляхом систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним і одній квартирі, а заходи запобігання виявилися безрезультатними.

Оцінюючи виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, колегія суддів, ураховуючи обставини справи, вважає, що припинення права відповідача на користування спірним житлом шляхом його виселення відповідає зазначеному критерію та переслідує легітимну мету.

Судом не встановлено, що відповідач відноситься до верств населення, які потребують соціального захисту, а також не встановлено те, що він не має можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом та роботою. Виселення не перешкоджає ОСОБА_3 в подальшому при налагодженні стосунків з власником квартири, та зміни своєї поведінки щодо своєї матері, знову поселитися у вказаній квартирі.

За таких обставин, виселення ОСОБА_3 не може бути розцінено як надмірний тягар.

Суди першої інстанцій на вказане уваги не звернув, не перевірив наявність підстав для застосування статті 116 ЖК України та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову про виселення ОСОБА_3 без надання іншого житла.

Щодо позовних вимог позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення, такі вимоги є недоведеними. За наявності доказів, які містяться в матеріалах справи, підстав для визнання ОСОБА_3 таким що втратив право користування житловим приміщенням не встановлено.

Зважаючи на те, що у справі допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, оскаржувані рішення суду першої інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. ОСОБА_3 підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовна заява та апеляційна скарга позивачки задоволені на 50% судовий збір сплачений нею за позовну заяву та апеляційну скаргу в розмірі 2270 грн. підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 травня 2023 року та додаткове рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 травня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2270 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 серпня 2023 року.

Судді Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк