Номер провадження: 22-ц/813/5892/23
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування суми заборгованості по аліментам на утримання дитини,-

ВСТАНОВИЛА:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

У жовтні 2021 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування суми заборгованості по аліментам на утримання дитини.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає про те, що у нього відсутня заборгованість зі сплати аліментів у сумі 180 536,63 грн, яка виникла внаслідок неправильного розрахунку державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві розміру аліментів, оскільки розрахунок здійснено виходячи із середньої заробітної плати по м. Києву, тоді як ОСОБА_1 у м. Києві ніколи не був зареєстрований. Посилаючись на зазначені обставини позивач просив суд визначити розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 за період з 22.08.2011 по 12.12.2018 у сумі 12 801,12 грн, згідно виконавчого листа у справі № 1522/10313/12, виданого 30.10.2012 Приморським районним судом м. Одеси.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2023 року закрито провадження у справі № 522/20731/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування суми заборгованості по аліментам на утримання дитини.

20.04.2023 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2023 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та ухвалена судом з порушенням норма матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Апелянт зазначає, що законом передбачено два способи захисту порушених прав, це оскарження дій виконавця в порядку судового контролю або в порядку позовного провадження.

Таким чином, твердження суду першої інстанції про неможливість розгляду справи в порядку позовного провадження є необґрунтованим, так як таке право надано саме позивачу.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин, наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Підсумовуючи наведене, ОСОБА_1 вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спори про розмір заборгованості зі сплати аліментів повинні вирішуватись виключно в порядку судового контролю, так як обраний спосіб судового захисту є виключним правом позивача, а не суду, який розглядає справу.

30.05.2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого, відповідачка просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

15.08.2023 року ОСОБА_2 подано до суду письмові пояснення, з яких вбачається, що відповідачка просить суд відмовити позивачеві у скасуванні суми заборгованості по аліментам на утримання дитини в повному обсязі.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.05.2023 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2023 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування суми заборгованості по аліментам на утримання дитини - було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02.05.2023 року справу було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду на 07.09.2023 року о 10:00 год.

04.08.2023 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Реус Д.С. було подано клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

15.08.2023 року клопотання про розгляд справи за відсутності, було подано ОСОБА_2

07.09.2023 року сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали.

Судом встановлено, що 30.10.2012 року Приморським районним судом міста Одеси видано виконавчий лист № 1522/10313/12 про стягнення з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) у розмірі 1/4 від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22.08.2021 щомісячно і до досягнення дитиною повнолітття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вищенаведений виконавчий лист був звернутий ОСОБА_2 до примусового виконання.

19.02.2014 державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 42146014.

У позовній заяві позивач зазначає, що до 22.01.2018 він був зареєстрований у АДРЕСА_1 , а з 23.01.2018 року у АДРЕСА_2 , на підтвердження чого додає копію паспорта громадянина України, проте з незрозумілих підстав виконавче провадження було відкрито та перебуває на примусовому виконанні у м. Києві, де він ніколи не проживав.

Позивач стверджує, що з 2012 року по 2020 рік він сплачував аліменти на картковий рахунок відповідача-1 та в подальшому на картковий рахунок доньки, однак згідно наданого відповідачем-2 розрахунку станом на 01.03.2019 заборгованість зі сплати аліментів складає 180 536,63 грн.

28.08.2019 року державним виконавцем Подільського відділу державної виконавчої служби у м. Києві винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві. Встановлено, що дитина досягла повноліття; вжитими державним виконавцем заходами майна, належного боржнику на праві власності не розшукано; заборгованість станом на 12.12.2018 року становить 180 536,63 грн.

04.02.2020 року постановою начальника Подільського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві скасовано вищезазначену постанову державного виконавця від 28.08.2019 та зобов`язано державного виконавця усунути недоліки, допущені при виконанні виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси у справі № 1522/10313/12.

Згідно із ч. 3 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Частинами 1 та 2 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У відповідності до ч. 8 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Системний аналіз вказаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що законодавець визначив обов`язок державного виконавця обчислювати розмір заборгованості за аліментами і водночас імперативно закріпив, що у разі незгоди заінтересованої особи з визначеним (обчисленим) державним виконавцем розміром заборгованості за аліментами, спір вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Право та порядок на звернення до суду за захистом визначається процесуальним законом.

У постанові Верховного Суду від 13.01.2021 року у справі № 2-751/2007 (провадження № 61-15422св20) зазначено, «оскільки заявник звернулася до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, то такий спір може розглядатися у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця, що передбачений розділом VII ЦПК України. До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 29.08.2018 року у справі № 201/10328/16-ц, провадження № 14-192цс18; від 27.11.2019 року у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 05.08.2020 у справі № 464/6206/18, провадження № 61-18142св19».

Враховуючи вищезазначені вимоги закону та ту обставину, що між сторонами виконавчого провадження (стягувач і боржник) спір щодо розміру заборгованості відсутній, а позивач (боржник) є стороною виконавчого провадження та не погоджується з рішенням, діями (бездіяльністю) державного виконавця щодо неправильно визначення розміру аліментів на утримання доньки, то така категорія справи повинна розглядатися в порядку передбаченому розділом VII Судовий контроль за виконанням судових рішень ЦПК України, скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з дотриманням процедури, визначеної відповідним процесуальним законом.

Отже, боржник, як сторона виконавчого провадження вправі звернутися до суду зі скаргою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів у порядку виконання судового рішення.

З огляду на викладене, позивач, як сторона виконавчого провадження (боржник), має право на звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця у порядку визначеному розділом VII ЦПК України, а не в порядку позовного провадження, у зв`язку з чим, провадження у цивільній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.

Отже, боржник вправі звернутися до суду зі скаргою щодо розміру, способу виконання рішення суду зі сплати аліментів у порядку виконання судового рішення.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2018 року у справі № 465/926/06.

Окрім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року, прийнятій до передачі справи на розгляд об`єднаної палати, у справі № 201/10329/16-ц, провадження № 14-496цс19, розглядався зазначений вище спір саме шляхом подачі скарги на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку з того, що питання з приводу правомірності визначення державним виконавцем розміру аліментів підлягає розгляду в порядку судового контролю за виконання судових рішень, шляхом подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця.

З огляду на викладене, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що даний спір підлягає вирішенню судом у порядку позовного провадження.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду.

Підстави для закриття провадження у справі є вичерпними та визначені ст.255 ЦПК.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права в частині закриття провадження у підготовчому судовому засіданні з огляду на наступні норми процесуального закону, з огляду на те, що судом першої інстанції було вірно встановлено обставини справи та підстави позову.

Виконання судових рішень - заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав. Виконання рішень про присудження здійснюється в межах виконавчого провадження. Процес захисту права після постановлення рішення і набрання ним законної сили продовжується у формі виконавчого провадження. Підставою для порушення виконавчого провадження може бути виконавчий лист, судовий наказ виконавчий напис нотаріуса, рішення третейського суду та інше. Процес здійснення виконавчого провадження складається із сукупності послідовних організаційних етапів та дій, які регулюються правовими нормами, встановленими законодавством України. Перша стадія виконавчого провадження - пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання в державну виконавчу службу України; друга стадія виконавчого провадження - відкриття виконавчого провадження; третя стадія виконавчого провадження - самостійне виконання рішення боржником; четверта стадія виконавчого провадження - завершення виконавчого провадження.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, щоб ст.6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21.03.2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення складено 12.09.2023 року.

Головуючий: О.В. Князюк

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова