Дата документу 07.02.2023 Справа № 334/5908/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5908/21 Головуючий у 1-й інстанції: Філіпова І. М.
провадження № 22-ц/807/411/23 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Сокуренко Н.В. на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг та підписала анкету-заяву б/н від 31.07.2013р., підтвердивши свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Цією заявою відповідача підтверджується, що вона була повністю проінформована про умови кредитування, які були їй надані в письмовій формі. При укладанні договору сторони керувалися положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору надав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Позивач виконав свої зобов`язання у повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Натомість, відповідачка в процесі користування кредитом не надала своєчасно грошові кошти на погашення заборгованості.

В редакції Умов та правил, що почала діяти з 01.03.2019р. згідно з п. 2.1.1.2.12 сторони дійшли згоди, що в разі утворення заборгованості по кредиту, починаючи з 181-го дня з моменту порушення зобов`язань клієнтом з погашення кредиту, клієнт зобов`язується сплатити на користь банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми не повернутого кредиту, які у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлюються за

ставками: 86,4 % для картки "Універсальна", 84,0 % для картки "Універсальна голд".

Відповідач порушила умови договору, у зв`язку з чим станом на 11.07.2021р. наявна у неї заборгованість становить 53 560,51 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 43 301,67 грн., заборгованість за нарахованими відсотками 10 258,84 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Сокуренко Н.В. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що між сторонами існують договірні кредитні правовідносини, в межах яких банк відкрив позичальнику картковий рахунок, видав кредитну картку та ПІН-код до неї, а ОСОБА_1 зобов`язалася зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН-код та інші засоби, які дають змогу користуватися рахунком. На користувача покладений обов`язок контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу не надходило. Проте в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, на підтвердження чого банком надано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 31.07.2013р., згідно якої вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складають між банком та відповідачем договір про надання банківських послуг (а.с. 15).

14.06.2018р. відбулася державна реєстрація та змінено повне та скорочене найменування позивача з ПАТ КБ «Приватбанк» на АТ КБ «Приватбанк», що підтверджується копією статуту позивача (а.с. 57- зворот).

На підтвердження умов надання кредиту ОСОБА_1 та порушення зобов`язання останньою банк надав суду анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку; витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку; витяг з Тарифів; розрахунок заборгованості; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, згідно якої 13.11.2015р. відбувся старт карткового рахунку, 13.11.2013 було встановлено кредитний ліміт 0,00 грн., який у подальшому банком був змінений: 17.09.2018р. 43 000,00 грн., 03.10.2020р. 59 000,00 грн., 03.10.2020р. 50 000,00 грн., 23.02.2021р. 46 300,51 грн., 03.03.2021р. 0,00 грн.; довідку з інформацією про надані ОСОБА_1 картки, зокрема, їх номер, дату відкриття та термін дії; виписку по рахунку за період з 13.11.2015р. по 01.07.2021р. (а.с. 9-14, 18-49, 60).

Згідно з наданим банком розрахунком, у ОСОБА_1 станом на 11.07.2021р. виникла заборгованість за кредитним договором б/н від 11.07.2013р. в розмірі 53 560,51 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 43 301,67 грн., заборгованості за простроченим відсотками 10 258,84 грн. (а.с. 9-12).

ОСОБА_1 в ході розгляду справи надавала пояснення, що кредитні кошти не використовувала, кредитною картою взагалі не користувалась, кредитні кошти нікому не переводила, кредитну картку та телефон не втрачала, нікому свій ПІН-код та разові паролі не повідомляла.

За випискою про рух коштів по картрахунку відповідач суд встановив, що за період з 13.11.2015р. по 01.07.2021р. вона не користувалась кредитною карткою та не використовувала встановлений кредитній ліміт, крмі незаконного списання коштів 03.10.2022р.

Згідно копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань 10.10.2020р. було внесено інформацію про вчинення кримінального правопорушення за заявою ОСОБА_1 , що 09.10.2020р. невстановлена особа шляхом вільного доступу до універсальної картки ОСОБА_1 переводила кошти на свій рахунок, а отже таємно викрала їх. Розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0000346 від 10.10.2020 року (а.с.77).

Відповідно до копії постанови від 10.10.2020р. ОСОБА_1 визнано потерпілою у кримінальному провадженні №0000346 від 10.10.2020р. (а.с. 76).

Суд вказував, що згідно з положеннями «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного засобу і його користувача.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку, суд першої інстанції виходив з невстановленості обставин, які б безспірно доводили, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції з її карткового рахунку.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду

на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 614 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, банк посилався на те, що відповідач порушила свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, що призвело до виникнення станом на 11 липня 2021 року заборгованості у сумі 53 560,51 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту 43 301,67 грн., заборгованості за простроченими відсотками 10 258,84 грн.

ОСОБА_1 не оспорювала наявності між нею і позивачем правовідносин щодо надання їй фінансових послуг, отримання нею у банку карток, зокрема, кредитної, але заперечувала проти користування кредитною карткою та існування невиконаних (прострочених) зобов`язань перед банком, посилаючись на те, що витратні операції з її кредитного карткового рахунку на загальну суму 42 000,00 грн. здійснені невстановленими особами шахрайським шляхом.

Колегія вважає, що з урахуванням обставин цієї справи як їх встановив суд, при вирішенні спору суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про невстановлення достовірними та належними доказами того факту, що саме відповідач здійснила 03.10.2020р. 7 транзакцій на суму 42 690 грн., а також вказував на відсутність безспірних доказів того, що остання своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

На думку колегії, вказане підтверджує виписка про рух коштів по картрахунку відповідача, відповідно до якої за період з 13.11.2015р. по 01.07.2021р. ОСОБА_1 не користувалася кредитною картою та не використовувала кредитні кошти банку, крім незаконного списання коштів 03.10.2020р.

В ідповідно до пункту 32.1. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк (п. 14.16).

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або

іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Наведені правила визначають предмет дослідження та відповідним чином розподіляють між сторонами тягар доведення, а отже, встановленню підлягають обставини, які беззаперечно свідчитимуть, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Зазначені правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 537/3312/16-ц (провадження № 61-17629св18), від 24 липня 2019 року у справі № 753/16954/16-ц (провадження № 61-24323св18), від 01 липня 2020 року у справі № 712/9107/18 (провадження № 61-9877св19), від 21 квітня 2021 року у справі № 751/6050/18 (провадження № 61-18544св19).

У постанові від 21 квітня 2021 року (справа № 751/6050/18) Верховний Суд вказав, що прийшовши до висновку про неможливість перерахування коштів з картки без повідомлення третім особам коду, який надходить на особистий мобільний телефон, який фіксується у програмі банку як фінансовий телефон клієнта, апеляційний суд не врахував, що саме на банк, який є професійним учасником ринку надання банківських послуг, покладено обов`язок доведення того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

ОСОБА_3 стверджувала, що вчинені у жовтні 2020 року транзакції з її кредитної картки здійснила невстановлена особа шляхом вільного доступу до її універсальної картки, а отже таємно викрала кошти, які були встановлені на картку як кредитний ліміт. Відомості про вказану подію приєднані до матеріалів кримінального провадження № 0000346 від 10.10.2020р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. ОСОБА_1 визнано потерпілою у вказаному кримінальному правопорушенні, на даний час досудове розслідування триває.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не одразу, а лише 11 листопада 2020 року повідомила правоохоронні органи про здійснення несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, при цьому сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка давала змогу ініціювати платіжні операції, є безпідставними, оскільки не є підтвердженими та не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Розкриття суті транзакцій та порядку і механізму їх проведення не є доказами того, що вони вчинені саме відповідачем. Така позиція банку є лише припущенням, який вважає, що

тільки відповідач могла здійснити такі перекази, а отже не може враховуватись як доказ цим обставинам.

Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Між тим, аналіз зібраних у справі доказів безспірно не доводить, що ОСОБА_1 своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати проведення спірних платіжних операцій. При цьому, як вказав Верховний Суд в постанові від 12 лютого 2018 року у справі № 592/2386/16-ц, саме на банк покладений обов`язок з доведення обставин, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Позивач є потерпілою у кримінальному провадженні щодо незаконного викрадення грошей, що були кредитним лімітом, наданим банком, а тому через неможливість банку довести свої заперечення, що такого злочину не відбулось, колегія покладається у своїх висновках саме на існування досудового розслідування за вказаним фактом. Що на даний час виключає цивільно-правову відповідальність відповідача, як правильно визнано судом першої інстанції.

В ирішуючи спір, суд першої інстанції, правильно застосувавши вищевказані норми права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами

розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Сокуренко Н.В. залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 07 лютого 2023 року.

Головуючий: С.В. Маловічко

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова