Справа № 308/6608/19
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 січня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

судді-доповідачки Готри Т. Ю.,

суддів Кожух О. А., Кондора Р. Ю.,

за участю секретаря судового засідання Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ільницький Сергій Михайлович, до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2022 року, повне судове рішення складено 06.05.2022, ухвалене суддею Бенцою К. К.,

у с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ільницький С.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину житлового будинку.

Позов обґрунтував тим, що він із 1998 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. За час цього шлюбу ними було побудовано будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 222,1 кв. м, житловою площею 118,6 кв. м, який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Однак на даний час у суді розглядається справа про розірвання між ними шлюбу, а тому виникла необхідність розділити спільне майно подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього житлового будинку, як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

За наведених вище обставин просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 222,1 кв. м, житловою площею 118,6 кв. м, як на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2022 року цей позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 221,1 кв. м, житловою площею 118,6 кв. м, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із цим рішенням місцевого суду відповідачка ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу внаслідок його незаконності та необґрунтованості через порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки такий був побудований за її особисті кошти та на земельній ділянці, отриманою нею у дар від її матері.

Зазначала і про неналежне врахування місцевим судом того, що вона тривалий час працювала за кордоном та за отримані від роботи кошти фінансувала у будівництво спірного будинку. До того ж із метою закічнення будівництва вона також запозичувала на своє ім`я кошти від родичів.

На її переконання, сам факт набуття спірного будинку за період шлюбу ще не слугує безумовною підставою для віднесення цього нерухомого майна як майна спільної сумісної власності пожружжя, що підтверджується і відповідним витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за нею в цілому права власності на даний будинок, який збудований за її власні кошти.

Стверджувала і те, що судом не враховано наявність у них із позивачем спільної дитини, яка проживає разом із нею і про яку ОСОБА_1 як батько не піклується та має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки в розмірі 48 117,47 грн, що свідчить про його ухилення від участі в утриманні дитини, а тому вважає, що ця обставина є підставою для збільшення її частки на спірний житловий будинок. За таких обставин суд першої інстанції повинен був позов задовольнити частково та визнати за позивачем право власності лише на 1/3 частину спірного будинку.

З огляду на наведене просила апеляційний суд оскаржене рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. Водночас просила поновити їй строк на апеляційне оскарження цього рішення суду першої інстанції як пропущеного з поважних причин.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12 липня 2022 року, зокрема поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.04.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Ільницький С.М., посилався на її безпідставність і надуманість, просив таку залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду - без змін. Зазначав, що ним подано достатньо доказів про те, що перебуваючи у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2 він тривалий час працював, отримував доходи, купував матеріали для будівництва будинку, натомість відповідачка не надала суду жодних доказів про те, що вона своєю особистою працею чи власними коштами, доходами чи іншим способом брала участь у будівництві спірного житлового будинку.

У судовому засіданні апелянтка-відповідачка ОСОБА_2 та її представниця -адвокатка Микульця Н.І. апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених у ній, просили таку задовольнити, оскаржене рішення суду скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Ільницький С.М. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення з підстав наведених у відзиві на неї, а оскаржене рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що 02 липня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували між собою шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 від 02.07.1998 (а.с.6, 14).

Із наданого апелянткою суду апеляційної інстанції витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища за № 40 від 20.05.2021, а також відомостей з ЄДРСР убачається, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.05.2019 у справі № 308/11675/16-ц, що набрало 02.07.2019 законної сили, ухвалено: - розірвати укладений 02.07.1998 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований Ужгородським МВ ДРАЦС ГТУЮ Закарпатської області за актовим записом № 285; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 08.11.2016 і до досягнення дитиною повноліття. У решті позовних вимог відмовити.

Як видно з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 74975066 від 06.12.2016, житловий будинок, загальною площею 222,1 кв м., житловою площею 118,6 кв м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований 02.12.2016 на праві приватної власності у цілому за ОСОБА_2 (а.с.5 13).

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить стаття 368 ЦК України.

Частиною першою ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За приписом положень ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, конструкція ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

При цьому факт реєстрації нерухомого майна, набутого у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя ще не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване, оскільки таке майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірний житловий будинок не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки такий був побудований за її особисті кошти, в тому числі за кошти зароблені нею за кордоном і запозичені на своє ім`я від родичів, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідачкою не спростовано належними і достовірними доказами презумпцію правового режиму спільного сумісного майна на цей спірний житловий будинок.

Посилання апелянтки на ухилення позивача від участі в утриманні їх спільної дитини, яка проживає із нею, та ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки в розмірі 48 117,47 грн, що є підставою для збільшення її частки на спірний житловий будинок до 2/3 частки і суд повинен був задовольнити даний позов частково, визнавши за позивачем лише 1/3 частки на будинок, колегія суддів уважає безпідставним, оскільки: 1) ще до звернення 11.06.2019 до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 досягла повноліття, а відтак у розумінні ч. 1 ст. 6 СК України з цього часу не є дитиною; 2) вимога про відступ від засади рівності часток подружжя в суді першої інстанції відповідачкою не заявлялася та апелянтка ОСОБА_2 у прохальній частині своєї апеляційної скарги також не просила відступити від засади рівності часток подружжя.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до частини 3 ст. 12, частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків установлених Законом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, апеляційний суд доходить висновку, що позивач довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми доказами свої вимоги, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на положеннях закону і фактичних обставинах справи та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду лише з формальних міркувань.

Положеннями ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що оскаржене рішення суду є законним та обґрунтованим і відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 412 грн (а.с.168) слід віднести за рахунок апелянтки-відповідачки ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 квітня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі тридцяти днів із дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 січня 2023 року.

Суддя-доповідачка

Судді