Номер провадження: 22-ц/813/4878/23
Справа № 523/9172/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Коновалової В.А.

за участю секретаря судового засідання - Гуденка Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Ніц Анатолій Сергійович

на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2022 року

у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та зміни черговості у спадкуванні

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд встановити факт проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період з 01 січня 2004 року по день смерті.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є позивач, який проживав разом з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та онука померлої, яка спадкує за правом представлення після смерті свого батька - сина ОСОБА_3 .

Однак відповідачка, яка є онукою померлої ОСОБА_3 не визнає право на спадкування позивача.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково, встановлено факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період 01 січня 2004 року по день смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_2 . В іншій частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник-адвокат Ніц А.С., посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанці ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке не відповідає обставинам справи, фактично позбавивши позивача права на спадщину після своєї цивільної дружини, з якою проживав 20 років, оскільки скаржник вважає, що ним доведено існування підстав для зміни черговості одержання права на спадкування, відповідно до ч.2 ст. 1259 ЦК України, а саме, здійснення опіки над ОСОБА_3 з боку позивача; матеріальне забезпечення ОСОБА_3 за рахунок наданої в оренду квартири; надання в силу спільного проживання однією сім`єю іншої допомоги (прибирання приміщення, ремонт квартири тощо); існування перелічених обставин на протязі тривалого часу (протягом 20 років); безпорадний стан ОСОБА_3 внаслідок відсутності власного доходу та поганого стану здоров`я.

Правом відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не скористалася, що в силу ч. 3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, із заявою (клопотанням) про відкладення розгляду справи не зверталась, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представника скаржника, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про зміну черговості у спадкуванні, суд виходив з того, що позивачем не доведено підстав позову у цій частині, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні цих вимог за необгрунтованістю.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджуються такі факти і обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 .

За матеріалами спадкової справи №187/2018, 14 березня 2018 року із заявою про прийняття спадщини звернулася онука спадкодавиці ОСОБА_2 , а 27 березня 2019 року з такою заявою звернувся ОСОБА_1

24 травня 2013 року лікарем Одеської обласної клінічної лікарні Бомба А.Д. ОСОБА_3 діагностовано порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом в лівій гемисфері в басейні середньої мозкової терапії (гострий-підгострий період).

Листом від 11 лютого 2020 року КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5 ОМР» повідомило про відсутність в установі медичної карти ОСОБА_3 .

21 лютого 2018 року ОСОБА_3 швидкою допомогою доставлено до КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» з діагнозом ГПМК (гостре порушення мозкового кровообігу) за геморагічним типом, а 22 лютого 2018 року констатована її біологічна смерть.

Згідно з вимогами ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

За ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

За нормами ч. 1,2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Стаття 1259 ЦК України передбачає можливість зміни черговості одержання права на спадкування, у тому числі і за рішенням суду.

Відповідно до ч.2 ст.1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За змістом наведеної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення позову щодо зміни черговості одержання спадкоємцями за законом права на спадкування є сукупність наступних обставин, встановлених у судовому порядку: 1) опікування над спадкоємцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (прихильне спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами, тощо); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом.

Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених вище обставин. (Висновок у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17, від 27 травня 2020 року у справі №755/8930/18, від 27 серпня 2020 року в справі № 266/2391/16, від 17 вересня 2020 року у справі № 755/14155/16-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 592/1045/18-ц, від 01 березня 2021 року у справі № 233/5990/18).

Отже, підставою для задоволення позову в частині зміни черговості спадкування за законом є в тому числі і знаходження спадкодавця в безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Належними доказами, які підтверджують безпорадний стан особи, є відповідні медичні (лікарські) документи, висновки судово-медичних експертів. ( висновок у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №331/6453/18).

Оцінюючи доводи скаржника щодо доведення здійснення ним опіки над ОСОБА_3 ; матеріальне забезпечення ОСОБА_3 за рахунок наданої в оренду квартири; надання в силу спільного проживання однією сім`єю іншої допомоги (прибирання приміщення, ремонт квартири тощо); існування перелічених обставин на протязі тривалого часу (протягом 20 років); безпорадного стан ОСОБА_3 внаслідок відсутності власного доходу та поганого стану здоров`я, апеляційний суд виходить з такого.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України убачається, що суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, на підставі належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦПК України, слід зробити висновок, що ОСОБА_1 посилаючись на те, що спадкодавець ОСОБА_3 , яка через похилий вік, тяжку хворобу чи каліцтво була у безпорадному стані, а позивач здійснював над нею опіку та надавав іншу допомогу впродовж тривалого часу, мав довести ці обставини, разом з цим, доказів на підтвердження обставин, якими позивач обгрунтовує свої вимоги у вказаній вище частині, зокрема, щодоскрутного матеріального становища ОСОБА_3 , наявності у неї тяжкої хвороби, безпорадний стан останньої протягом тривалого часу, що б зумовило необхідність здійснення над нею опіки, як і понесення позивачем витрат на таку опіку спадкодавиці.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що він опікувався спадкодавицею та надавав їй всю необхідну допомогу, не є достатньою обставиною для зміни черговості спадкування в розумінні ч.2 ст. 1259 ЦК України, без встановлення сукупності усіх юридичних фактів, обумовлених цією нормою, зокрема, щодо факту перебування спадкодавця у безпорадному стані.

Посилання скаржника на те, що допомога полягала також у прибиранні приміщення, ремонті квартири, по-перше, не доведені позивачем відповідно до вимог ст. 12, 76-80 ЦПК України, а по-друге, не підтверджують того факту, що спадкодавиця протягом тривалого часу перебувала у безпорадному стані та потребувала постійної сторонньої допомоги.

Апеляційний суд також звертає увагу на суперечливість доводів скаржника про здійснення ним опіки над ОСОБА_3 та матеріальне забезпечення останньої позивачем протягом 20 років, оскільки як убачається з матеріалів справи, як позивач, так і спадкодавиця здійснювали трудову діяльність до 2012 року, обставин щодо потребування утримання ОСОБА_3 та можливість його надання ОСОБА_1 суду не доведено.

Отже апеляційний суд доходить висновку, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними, а в їх сукупності і взаємозв`язку між собою достатніми доказами сукупності юридичних фактів, та обставин які б, відповідно до ч.2 ст. 1259 ЦК України, свідчили про існування підстав для зміни черговості одержання права на спадкування.

Інші доводи апеляційної скарги позивача за своїм змістом та суттю загалом зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, також фактично зводяться до переоцінки доказів наданої судом першої інстанції без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду про відмову в задоволенні вказаних вище позовних вимог ОСОБА_1 .

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов

Судді: В.А. Коновалова