Справа № 242/548/23
Провадження № 2/242/412/23
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
25 жовтня 2023 року Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним заповіту, про припинення дії, яка порушує право, про відновлення становища, яке існувало до порушення, про визнання права власності та про зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним заповіту, про припинення дії, яка порушує право, про відновлення становища, яке існувало до порушення, про визнання права власності та про зобов вязання вчинити певні дії.
Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
В обґрунтування позову зазначено, що позивач, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були співвласниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві спільної сумісної власності. Після смерті ОСОБА_3 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зазначено, що квартира є спільною частковою власністю. Спадкодавець ОСОБА_4 без відома позивача привласнив та оформив на себе 2/3 частки вищевказаної квартири, яку заповів відповідачу. ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, позивач та відповідач стали співвласниками зазначеної квартири. Вважає, що при оформлені спадщини на ОСОБА_4 не були витримані вимоги ст.ст. 364, 370 ЦК України, а також ніхто із співвласників за життя не скористався щоб отримати право на поточні дії. Просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.02.2017 року НВО 637553, зареєстровано в реєстрі за № 304; визнати недійсним заповіт від 02.03.2017 р. НВО 637557, зареєстровано в реєстрі за № 314; визнати недійсним зміну виду спільної власності зі спільної власності на спільну часткову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , розподіл квартири (майна) на частки, виділ частки ОСОБА_3 , виділ частки ОСОБА_4 , привласнення частки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ; визнати, що ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися квартирою виключно у зазначений спосіб у невідповідності до порядку ЦК України після смерті співвласника ОСОБА_3 ; повернути стан квартири у попередній до свідоцтва про право на спадщину за законом, заповіту та свідоцтва про право власності на житло; поновити строк спадкової справи № 76/2019 р., після смерті ОСОБА_4 ; визнати, що відповідач володіє зайвою часткою квартири; визнати, що частиною, якою володіє відповідач, повинен володіти позивач; зобов`язати відповідача припинити дію у володінні відповідною часткою позивача у квартирі та вернути позивачу його частку.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 28.04.2023 р. відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою від 31.05.2023 року витребувані докази по справі.
Ухвалою від 19.10.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено судове засідання.
Заяви та клопотання сторін.
Позивач просить суд слухати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилась, повідомлена належним чином. Інших заяв не надходило.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у "розумні строки". Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі "Странніков проти України", де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі„ розумності строку".
З урахуванням зазначеного особа, яка не була присутньою під час розгляду справи, має право на адекватну, скорочену процедуру скасування рішення, а тому суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, судом встановлено наступне.
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 07.03.2000 р., квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 28.02.2017 року Державним нотаріусом Другої селидівської Державної нотаріальної контори, спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її чоловік ОСОБА_4 . Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 1/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.02.2017 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28.02.2017 року, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частка квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно заповіту від 02.03.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Другої селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В., ОСОБА_4 на випадок своєї смерті зробив розпорядження: 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , заповів ОСОБА_2 .
Згідно повідомлення нотаріальної контори від 19.02.2020 р., ОСОБА_2 є онукою померлого ОСОБА_4 , звернулася із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого було заведено спадкову справу за № 76/2019. Спадкоємцями за законом після смерті батька є ОСОБА_1 та донька ОСОБА_5 , обов`язкова частка з 2/3 частки квартири є 1/4 частка квартири.
Згідно заяви від 05.12.2019 року, ОСОБА_1 звернувся до Другої селидівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадкового майна у вигляді 2/3 частки квартири після смерті ОСОБА_4 , по мерлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно листа від 08.006.2023 року Перша селидівська державна нотаріальна контора повідомила, що після смерті ОСОБА_4 заводилась спадкова справа Другою селидівською державною нотаріальною конторою 15.08. за № 76/2019, та видавалось чотири свідоцтва про право на спадщину. Посвідчені заповіти від імені ОСОБА_4 : 26.10.2016 р. Першою селидівською державною нотаріальною конторою; 02.03.2017 р. Другою селидівською державною нотаріальною конторою.
Згідно листа Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції від 04.09.2023 року повідомило, що документи Другої селидівської державної нотаріальної контори до Донецького обласного державного нотаріального архіву не передавались, доступ до спадкових справ Другої селидівської державної нотаріальної контори відсутній.
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
При вирішенні спору у даній справі, суд, відповідно до ст.ст. 12,13 ЦПК України, керується принципами диспозитивності та змагальності, розглядає справу в межах заявлених вимог та встановлених в судовому засіданні фактичних обставин (доказів).
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Паро судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.
Згідно змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових справ.
Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових справ судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином.
Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 року (судова справа №916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. При цьому, свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з виданням свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Тобто перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину встановлений ЦК не є вичерпним.
У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №414/811/17 Верховний Суд дійшов висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.
Позивач в якості підстави для визнання недійсними оспорюваного свідоцтва посилається на те, що померлий батько ОСОБА_6 не мав права на спадкування у розмірі 1/3 частки квартири після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки вказана квартира була їх спільною сумісною власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Частина 3 ст. 355 ЦК України передбачає, що право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. При цьому спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ч. 4 ст. 355 ЦК України).
За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. У разі ж спільної сумісної власності, частки взагалі не визначаються (ч. 1 ст. 368 ЦК України), але при виділі частки з майна, що є у спільній сумісній власності, кимсь із співвласників, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (ч. 2 ст. 370 ЦК України).
Згідно ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст. 78, 89 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд звертає увагу, що позивачем не додано до суду підтвердження того, що він без поважних причин був усунутий або позбавлений права спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_3 .
Крім того, позивач не надав до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що померлий батько позивача ОСОБА_4 не мав право на спадкування спадкового майна у розмірі 1/3 частки після смерті дружини ОСОБА_3 . Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними.
Щодо вимог позивача стосовно визнання заповіту недійсним, суд зазначає наступне.
Згідно з положеннями статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу.
Стаття 207 ЦК України визначає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Крім того, згідно з положеннями статті 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Спеціальною нормою, яка передбачає підстави недійсності заповіту є ст. 1257 ЦК України, якою визначено лише дві підставі недійсності заповіту.
Так, згідно ч. 2 передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
За цією ж статтею недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках, у яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б засвідчували, що на момент складання заповіту від 02.03.2017 року спадкодавець ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. Також судом не встановлено, що при складанні заповіту були порушені вимоги діючого законодавства. Крім того, визнання заповіту недійсним - є похідним від позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними у задоволені якої відмовлено. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зазначених вимог.
Щодо інших позовних вимог, а саме визнати недійсним зміну виду спільної власності зі спільної власності на спільну часткову квартиру; розподіл квартири (майна) на частки; виділ частки ОСОБА_3 ; виділ частки ОСОБА_4 ; привласнення частки ОСОБА_3 ОСОБА_4 ; визнати, що ОСОБА_4 не мав права розпоряджатися квартирою виключно у зазначений спосіб у невідповідності до порядку ЦК України після смерті співвласника ОСОБА_3 ; повернути стан квартири у попередній до свідоцтва про право на спадщину за законом, заповіту та свідоцтва про право власності на житло; поновити строк спадкової справи № 76/2019 р., після смерті ОСОБА_4 ; визнати, що відповідач володіє зайвою часткою квартири; визнати, що частиною, якою володіє відповідач, повинен володіти позивач; зобов`язати відповідача припинити дію у володінні відповідною часткою позивача у квартирі та вернути позивачу його частку, суд приходить до висновку, що вони теж є похідними від позовної вимоги щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, тому у задоволенні вказаних позовних вимог також слід відмовити.
З огляду на наведене, за результатами розгляду справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.
Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Від сплати судового збору позивач звільнений, оскільки згідно пенсійного посвідчення від 17.09.2019 року, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи.
З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 15, 16, 19, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
У задоволені позову ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним заповіту, про припинення дії, яка порушує право, про відновлення становища, яке існувало до порушення, про визнання права власності та про зобов"язання вчинити певні дії відмовити у повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.
Суддя В.Г.Черков