Справа № 753/4241/21 Головуючий 1 інстанція- Курічова В.М.
Провадження № 22-ц/824/1267/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 лютого 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення із самоправно зайнятого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що він є власником кімнати № 81 в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 3/100 часток квартири від 02 вересня 2019 року. Вказував, що після набуття права власності йому стало відомо, що невідома йому особа, як з`ясувалось пізніше відповідачка ОСОБА_1 , без згоди власника вселилась у вказану кімнату, замінила замки і мешкає там. У жовтні 2020 року в процесі його спілкування з відповідачкою з`ясувалось, що остання не має наміру добровільно звільнити кімнату, оскільки в неї відсутнє інше житло. 07 жовтня 2020 року він направив відповідачці претензію щодо виселення з кімнати, яка не останньою не виконала. Вважає, що відповідачка підлягає виселенню із належного йому жилого приміщення на підставі ч.3 ст.116 ЖК України як особа, яка самовільно вселилася до кімнати. Посилаючись на порушення своїх прав просив виселити відповідачку із самовільно зайнятого жилого приміщення, а саме із кімнати № 81 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з кімнати № 81 квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн.

Не погоджуючись із рішенням, відповідачка ОСОБА_1 подла апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Скарга мотивована тим, що суд двічі необгрунтовано відмовив у задоволенні її клопотання про зупинення провадження в даній справі з підстав наявності двох

- 2 -

кримінальних проваджень № 0007997 від 12 вересня 2018 року та № 0000862 від 09 вересня 2020 року до розгляду цих кримінальних справ з приводу законності приватизації спірного жилого приміщення ОСОБА_3 , оскільки у випадку встановлення даного факту буде встановлено факт незаконності приватизації і послідуючого дарування спірної квартири позивачу. Суд прийшов до помилкових висновків, що укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_4 і КП «Господар Дарницького району м.Києва» договір оренди спірної кімнати припинений з 10 грудня 2013 року, оскільки згідно ст.764 ЦК України він є продовженим на той же строк, що підтвердив свідок ОСОБА_4 , показавши про користування цією кімнатою. Суд зробив безпідставний висновок про проживання у спірній кімнаті відповідачки як особи, яка перебуває з ОСОБА_4 у фактичних шлюбних відносинах, що не відповідає дійсності, бо позивачка вказувала, що проживає в спірній кімнаті як гість свідка. Таке виходить за межі предмету розгляду та порушує базовий принцип Конституції України та становить втручання у її особисте життя. Суд неповно з`ясував обставини справи, а саме, що у спірній кімнаті з нею проживає її неповнолітній син ОСОБА_5 , не вирішив питання про його права та інтереси і не залучив до розгляду орган опіки та піклування. Суд не звернув уваги, що вона тривалий час відкрито проживала за вказаною адресою із сином, що стверджується показами свідків.

Позивач ОСОБА_2 , який отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками 18 липня 2022 року, що стверджується його розпискою, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Дарницького районного суду м.Києва як незаконне.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Куненко С.П.в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником кімнати № 81 в квартирі АДРЕСА_1 на підставі договору дарування 3/100 часток квартири від 02 вересня 2019 року, за умовами якого попередній власник ОСОБА_3 безоплатно передала у власність позивача вказану кімнату.

Спірне жиле приміщення належало дарувальниці ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Управління житлово - комунального господарства Дарницької

- 3 -

районної у м.Києві державної адміністрації 04 липня 2014 року згідно з наказом № 55222 від 04 липня 2014 року.

Також судом встановлено, що у спірному жилому приміщенні - кімнаті № 81 в квартирі АДРЕСА_1 мешкає відповідачка ОСОБА_1 , яка має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Зі слів відповідачки вона із 2015 року по 2017 рік періодично проживала у кімнаті та за місцем реєстрації у м.Донецьку, а з 2017 року проживає у кімнаті постійно з дозволу орендаря ОСОБА_4 .

Згідно з копією довідки від 12 липня 2016 року № 3002-21145 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є внутрішньо переміщеною особою, мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» ОСОБА_1 станом на 04 березня 2021 року зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_3 не значиться. За цією адресою зареєстрованою значиться ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

07 жовтня 2020 року ОСОБА_2 направив засобами поштового зв`язку на ім`я ОСОБА_1 претензію про добровільне звільнення кімнати № 81 в квартирі АДРЕСА_1 , яка залишена відповідачкою без реагування.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Задовольняючи позовні вимоги про виселення, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідачка самоправно зайняла спірну кімнату, яка належить на праві власності позивачу, оскільки належних доказів на підтвердження правомірності вселення не надала, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як власника та необхідність їх захисту шляхомм виселення відповідачки без надлання іншого жилого приміщення.

Також суд керувався тим, що виселення відповідачки без надання їй іншого жилого приміщення становитиме втручання у її право на повагу до житла, однак воно є таким, що переслідує легітимну мету і є пропорційним, оскільки можливість саме такого виселення у разі самоправного вселення передбачено ч.3 ст.116 ЖК України, та є необхідним у демократичному суспільстві для захисту права власника спірної кімнати ОСОБА_2 на мирне володіння його майном, яке також захищене Проколом № 1 до Конвеції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом даної норми такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно, тобто без будь-яких правових підстав, зокрема без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення, без згоди наймача жилого приміщення, а у випадку відсутності наймача без згоди власника. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Такий правовий висновок про застосування норми ч.3 ст.116 ЖК України викладено у постановах Верховного Суду України від 22 липня 2017 року у справі № 758/14046/14-ц та від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16.

При вирішенні питання про виселення особи за позовом власника жилого приміщення суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності.

- 4 -

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право мирно володіти своїм майном та неможливість позбавлення особи свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права закріплені у статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статей 317, 319, 321 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник майна володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, та використовувати для інших потреб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції обставини щодо вселення ОСОБА_1 до належної позивачу кімнати без достатніх правових підстав і як наслідок порушення прав позивача як власника, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення відповідачки як особи, яка самовільно зайняла жиле приміщення.

Також суд правильно керувався тим, що виселення відповідачки без надання їй іншого жилого приміщення становитиме втручання у її право на повагу до житла, однак воно є таким, що переслідує легітимну мету і є пропорційним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд двічі безпідставно відмовив відповідачці у задоволенні її клопотання про зупинення провадження в даній справі з підстав наявності двох кримінальних проваджень № 0007997 від 12 вересня 2018 року та № 0000862 від 09 вересня 2020 року до розгляду цих кримінальних справ з приводу законності приватизації спірного жилого приміщення ОСОБА_3 , оскільки у випадку встановлення даного факту буде встановлено факт незаконності приватизації і послідуючого дарування спірної квартири позивачу, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані з таких міркувань.

Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом указаної норми під об`єктивною неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного суду самостійно встановити обставини справи і відповідні їм правовідносини та як наслідок неможливість сформувати правові висновки щодо шляхів вирішення спору, без вирішення іншої справи, де такі обставини встановлюються.

- 5 -

Зупинення провадження у справі - це тимчасове й повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настання зазначених у процесуальному законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.

Водночас згідно приписів п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України зупинення провадження можливе лише у випадку, якщо інша справа вже перебуває на розгляді в суді в порядку адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, тобто судом відкрите провадження у такій справі.

Встановлено, що кримінальні провадження № 0007997 від 12 вересня 2018 року та № 0000862 від 09 вересня 2020 року перебувають на стадії досудового розслідування, тобто не перебувають в провадженні суду, що у свою чергу виключає можливість зупинення провадження за п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд враховує, що згідно із ст.210 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, який при розгляді справи за правилами загального позовного провадження не має перевищувати 90 днів (ст.274 ЦПК України).

Розумність строків розгляду справи згідно ст.2 ЦПК України належить до основних засад (принципів) цивільного судочинства і є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та про що неодноразово вказував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування у стані невизначеності учасників процесу, а нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 роу у справі «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 кеквітня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Доводи апеляційної скарги щодо хибності висновків суду про те, що укладений 11 грудня 2012 року між ОСОБА_4 і КП «Господар Дарницького району м.Києва» договір оренди спірної кімнати припинений з 10 грудня 2013 року, оскільки згідно ст.764 ЦК України він є продовженим на той же строк, що на думку скаржниці свідчить про правомірність її вселення, не знайшли свого підствердження.

Суд першої інстанції прийшов до вірних висновків про те, що на момент вселення відповідачки (як стверджує остання у 2015 році) до спірної кімнати строк дії цього договору закінчився.

Такі висновки відповідають приписам закону. Так, відповідно до положень ч.1 ст.822 ЦК України у разі спливу строку договору найму (оренди)житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

В той же час згідно приписів ч.2 ст.821 ЦК України до договору найму (оренди) житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм), не застосовуються положення ч.1 ст.816, ст.818 та статей 822-824 цього Кодексу.

З матеріалів ссправи вбачається, що між КП «Господар Дарницького району м.Києва» і ОСОБА_4 було укладено договір оренди спірної кімнати строком на один рік.

Отже, даний договір є короткостроковим і згідно ч.2 ст.821 ЦК України на нього не поширюються положення ст.822 цього Кодексу.

Із вказаними положеннями закону узгоджується зміст договору оренди, який не

- 6 -

передбачав продовження строку дії договору, а закріплював обов`язок орендаря звільнити орендоване житлове приміщення після закінчення дії терміну договору без попередження та пролонгації (п.2.5 договору).

Також, вирішуючи питання про виселення відповідачки, суд першої інстанції вірно врахував відсутність дозволу орендодавця КП «Господар Дарницького району м. Києва» на вселення до кімнати № 81 ОСОБА_1 .

Посилання у скарзі на невірну оцінку судом показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , заяви яких про проживання відповідачки у спірній кімнаті долучені судом до матеріалів справи за клопотання відповідачки, необгрунтовані, оскільки дані заяви не є показами свідків, як помилково вважає відповідачка, а є письмовими доказами у розумінні положень ст.76 ЦПК України.

Судом дана вірна оцінка даним заявам, які підтверджують лише факт проживання відповідачки у спірній кімнаті, що судом встановлено, проте дані заяви ніяким чином не підтверджують факт правомірності (підставності) вселення відповідачки до цієї кімнати.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно з`ясував обставини справи, а саме, що у спірній кімнаті з відповідачкою проживає її неповнолітній син ОСОБА_5 , не вирішив питання про його права та інтереси і не залучив до розгляду орган опіки та піклування, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані.

Під час розгляду справи відповідачка в жодній із поданих нею заяв по суті справи (ст.174 ЦПК України) та письмових поясненнях не повідомляла суд першої інстанції про проживання з нею у спірній кімнаті її неповнолітнього сина ОСОБА_5 . Це по-перше.

І по-друге, відповідачка взагалі не надала ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду доказів про наявність у неї неповнолітнього сина ОСОБА_5 , зокрема свідоцтво про народження. Як і не надала доказів про батька дитини та його місцепроживання.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги, що відповідачка тривалий час відкрито проживала за вказаною адресою, що стверджується показами свідків, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для виселення відповідачки, оскільки при самовільному вселенні до жилого приміщення особа не набуває права користування цим приміщенням незалежно від тривалості проживання.

Посилання відповідачки на те, що у виданій на її ім`я довідці внутрішньо переміщеної особи, вказана її адреса: АДРЕСА_3 , не є доказом правомірності вселення, оскільки дані відомості внесені до довідки зі слів самої відповідачки. Будь-яка згода з цього приводу власника житла відсутня.

Вирішуючи апеляційну скаргу, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України апеляційний суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття«житло» не обмежується

- 7 -

приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у п.2 вказаної статті, та не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України»). Тобто, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти

- 8 -

Італії» п.110).

Отже, навіть якщо право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом із тим апеляційний суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового приміщення, захищені і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст.1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 447/455/17, де сформовано висновки про основні принципи застосування ст.8 Конвенції та статті 1 першого Протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, у справах з приводу користування житловими приміщеннями.

Зокрема, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

- 9 -

Тобто, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У даному випадку спір виник між позивачем як власником спірної кімнати, та відповідачкою з приводу користування нею вказаним житлом.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, позивач як власник кімнати вправі ставити питання про усунення перешкод у користуванняі належною йому кімнатою (майном) шляхом виселення.

Водночас, при вирішенні спору про виселення відповідачки необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідачки на користування спірним жилим приміщенням.

Встановлено, що відповідачка вселилася до спірного жилого приміщення без достатніх правових підстав, тобто самовільно.

Окрім того, встановлено, що відповідачка зареєстрована в жилому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , де зберігає право на проживання.

Також встановлено, що позивач не має іншого жилого приміщення на праві власності, яке б задовольняло його потреби у житлі.

За таких обставин проживання відповідачки ОСОБА_1 у спірній кімнаті, яка є об`єктом приватної власності позивача, фактично позбавляє його власника можливості володіти, користуватися та розпоряджатися даним майном. Отже, правовідносини, пов`язані із захистом прав і свобод позивача, звернення якого з позовом до суду про виселення спрямоване на задоволення його потреби у відновленні законності та прав власника кімнати, до якої без наявних на те правових підстав вселилася відповідачка.

За таких обставин, оцінюючи встановлені по справі обставини, колегія суддів прийшла до висновку, що втручання у право відповідачки на повагу до житла шляхом її виселення, здійснюється згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки є необхідним для захисту прав і свобод інших осіб, в даному випадку позивача для захисту його прав власника.

Водночас суд погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд зробив безпідставний висновок про проживання у спірній кімнаті відповідачки як особи, яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , який має ще одне місце проживання, а саме - у АДРЕСА_4 , що не відповідає дійсності, оскільки з матеріалів справи вбачається, що як відповідачка, так і свідок ОСОБА_4 вказували, що відповідачка проживає в спірній кімнаті як гість ОСОБА_4 .

Такий висновок суду виходить за межі предмету розгляду, яким є виселення, і становить порушення положень ст.13 ЦПК України, згідно ч.1 якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи

Окрім того, колегія суддів погоджується, що такий висновок суду становить втручання у особисте життя відповідачки без достатніх правоих підстав.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового

- 10 -

рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року підлягає зміні з виключенням з мотивувальної частинирішення висновків суду про фактичні шлюбні відносини між відповідачкою і свідком ОСОБА_4 .

Даючи оцінку доводам відповідачки, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволитичастково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року в мотивувальній частині змінити, виклавши в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Дарницького районного суду м.Києва від 08 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: