Справа 206/1485/21
Провадження 2/206/339/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

23 лютого 2023 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючої - судді Плінської А.В.,

при секретарі Крижко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики від 1 квітня 2016 року та за договором позики від 27 квітня 2016 року в розмірі 2 603 000 грн. та 30% річних в розмірі 2 280 655 грн. 89 коп. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 27 квітня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг 1 250 000 грн., що еквівалентно 50 000 дол. США про що відповідач написав розписку, які зобов`язався повернути через 12 міс. з моменту отримання позики у гривні за курсом НБУ на день повернення.

1 квітня 2016 року між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг 1 310 911 грн., що еквівалентно 50 000 дол. США про що відповідач написав розписку, які зобов`язався повернути через 12 міс. з моменту отримання позики у гривні за курсом НБУ на день повернення. Загальна сума боргу за обома розписками складає 2 677 500 грн. З 04.08.2017 року по 11 квітня 2018 року відповідачем було частково повернуто суму боргу в розмірі 74 500 грн., а тому позивач просить стягнути з відповідача залишок боргу в розмірі 2 603 000 грн. та 30 відсотків річних, що передбачено умовами договорів позики.

Ухвалою від 29 квітня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до підготовчого судового засідання за правилами загального позовного провадження.

3 вересня 2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву в якому просять відмовити в задоволенні позову із посилання на те, що сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, а тому договори є неукладеними. Крім того договори мають виправлення щодо істотних умов, що унеможливлює їх виконання. Також подали заяву про застосування строку позовної давності.

17 вересня 2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив в якому підтримали заявлені позовні вимоги та вказали, що звернулись до суду з позовом в межах трирічного строку позовної давності. З 12 березня 2020 року на території країни введено карантин, відповідно перебіг строку позовної давності було зупинено.

Ухвалою від 17 вересня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судове засідання представник позивача не з`явився, однак подав до суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати за його відсутності.

Представник відповідача до суду не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлялись неодноразово, подавали заяву про скасування заочного рішення суду. Зважаючи на той факт, що справа в провадженні перебуває з квітня 2021 року, відповідач обізнаний про дату та час розгляду справи, має захисника, не позбавлений можливості взяти участь в розгляді справи в режимі відео конференції або особисто, або через представника, на території м. Дніпра не ведуться активні бойові дії, зважаючи на тривалість розгляду справи та з метою дотримання балансу інтересів обох сторін по справі, суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням повторного заочного рішення.

Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики без номера, відповідно до п. 2 якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму позики в розмірі 1 310 911 грн., що еквівалентно 50 000 дол. США у готівковій формі. Сторони домовились, що договір є безпроцентним. Позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики.

27 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики без номера, відповідно до п. 2 якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 суму позики в розмірі 1 250 000 грн., що еквівалентно 50 000 дол. США у готівковій формі. Сторони домовились, що договір є безпроцентним. Позичальник зобов`язався повернути суму позики в повному обсязі через 12 місяців з моменту отримання суми позики. 27 квітня 2016 року ОСОБА_2 написав розписку про отримання позики в розмірі 1 250 000 грн. від ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно достатті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зістаттею 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом враховано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, його змісту, а й факту обов`язку повернення грошової суми позивачу.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином, розписка, яка є договором позики, укладеним у простій письмовій формі, відповідає змістуст. 1047 ЦК України.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, на підтвердження вимог вказаного закону відповідачем надана позивачу розписка про позичені гроші.

Відповідно дост. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, суд дійшов висновку, що між сторонами були укладені договори позики, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення суми боргу є підставними, адже відповідач не повернув у визначені строки кошти.

П. 10 обох договорів позики передбачено, що у випадку порушення позичальником строку повернення суми позики, встановленого у п. 6 цього Договору, на всю суму позики, яка не була вчасно повернута, нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються за весь період користування чужими грошовими коштами.

Позивач просить також стягнути 2 280 655 грн. 89 коп. 30 % річних за період з 11 квітня 2018 року по 11 березня 2021 року за обома договорами позики, про що надав відповідний розрахунок.

Заявляючи такі вимог позивач посилається на ст. 625 ЦК України відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також на п. 10 обох договорів позики де зазначено наступне: у випадку порушення позичальником строку повернення суми позики, встановленого у п. 6 цього Договору, на всю суму позики, яка не була вчасно повернута нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 30% річних, які нараховуються за весь період користування чужими грошовими коштами.

При цьому, позивач заявляючи такі вимоги вказав, що умовами договорів позики, укладених між сторонами договору встановлено збільшення розміру процентів річних, визначених ст. 625 ЦК України до 30 % річних.

В даній частині позовних вимог, суд зазначає таке.

Позов у цій справі подано саме у зв`язку з неправомірним, незаконним користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк.

Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач посилаючись на частину другу статті 625 ЦК України, не врахував, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом же 10 обох договорів позики передбачено фактично відсотки за користування чужими грошима у розумінні статті 536 цього Кодексу, що є гарантією належного виконання грошового зобов`язання, тобто мають самостійну правову природу і не можуть застосовуватися судом за власним розсудом.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в даній частині підлягають частковому задоволенню, а саме підлягають стягненню 3% річних від простроченої суми, що становить 228 065 грн. 58 коп. (сума заборгованості х 3 х кількість днів прострочки /365/100), адже позивач заявив вимоги про стягнення відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України, та помилково ототожнив із окремим видом відповідальності, збільшивши 3% річних до 30%.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає вимоги позивача підставними в частині стягнення суми позики та такими, що підлягають до задоволення, в частині ж стягнення відсотків, позов підлягає частковому задоволенню. Позицію відповідача щодо виправлення сум в договорі від 27 квітня 2016 року, як для визнання договору таким, що не був укладений, суд не приймає до уваги, так як виправлення застережені підписами обох сторін договору, тим більше, що сума є меншою та співпадає із тією, що вказана в розписці про отримання коштів.

Також представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст. 257 цього ж Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Частиною 1 ст. 263 УК України передбачено, що перебіг позовної давності зупиняється:

1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила);

2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом;

3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини;

4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.

Як слідує з договорів позики, у позивача з`явилось право на захист в судовому порядку зі спливом 12 міс. з моменту укладення кожного з договорів, по проходженню яких відповідач зобов`язався повернути кошти, тобто строк позовної давності мав би сплинути 2 квітня та 27 квітня 2020 року.

Постановою КМУ від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 р. на усій території України карантин, який неодноразово далі продовжувався що є загальновідомим фактом, а далі доєдналась ще й збройна агресія Російської Федерації. Позивач звернувся до суду з позовом 8 квітня 2021 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби від 30 березня 2020 року, що набрав чинності 2 квітня 2020 року Розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 40-44, ст. 356) доповнено пунктами 12-14 такого змісту:

"12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

З урахування викладеного, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, оскільки вважає, що позов подано в межах строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України,з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст.10, 11, 81,141, 258-259, 263-265,280-282 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договорами позики від 1 та 27 квітня 2016 року в розмірі 2 603 000 грн. та 3% відсотки річні від простроченої суми заборгованості, що становить 228 065 грн. 58 коп., а також сплачений судовий збір в розмірі 6 583 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Плінська А.В.