Справа № 127/9186/22
Провадження № 22-ц/801/1057/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 рокуСправа № 127/9186/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Оніщука В. В.,

суддів: Копаничук С. Г., Медвецького С. К.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу № 127/9186/22 за апеляційною скаргою адвоката Горобця Дмитра Григоровича в інтересах ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Романюк Л.Ф.,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2022 року Комунальне підприємство Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» (далі КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго») звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого теплопостачання.

Позов мотивований тим, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до умов, визначених «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII.

Помешкання відповідачів, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем.

Відповідачі регулярно порушують умови пункту 18 вищезазначених Правил та пункт 5 частини другої статті 7, статтю 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у зв`язку із чим за період з жовтня 2018 року по червень 2021 року виникла заборгованість в розмірі 31 777,67 грн, з яких: 31 094,12 грн заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 379,12 грн 3 % річних від простроченої суми заборгованості; 304,21 грн інфляційні втрати.

Посилаючись на зазначені обставини, КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання за період з жовтня 2018 року по червень 2021 року з врахуванням суми втрат від інфляційних процесів та 3 % річних від суми основного боргу у розмірі 31 777,67 грн, а також стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» заборгованість за спожиті послуги з централізованого теплопостачання в розмірі 31 777,67 грн, з яких: 31 094,34 грн основний борг; 379,12 грн 3% річних, 304,21 грн інфляційні втрати, а також 2481 грн судового збору по 620,25 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами наявні спірні правовідносини щодо надання та отримання послуги з централізованого теплопостачання, права позивача порушені відповідачами, оскільки останні належним чином зобов`язання по оплаті послуг з теплопостачання не виконують, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 вересня 2022 року виправлено описку допущену в рішенні Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2022 року у цій цивільній справі, а саме: дату складення повного тексту рішення вважати вірним «20.09.2022 року».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У квітні 2023 року адвокат Горобець Д. Г. в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, заявлених до ОСОБА_2 .

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 14 квітня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Копаничук С. Г., Медвецький С. К.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 квітня 2023 року витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 21 квітня 2023 року поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, відкрито апеляційне провадження у справі та надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 квітня 2023 року справу призначено до розгляду на 11 травня 2023 року в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не є споживачем з послуг централізованого теплопостачання за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за місцем реєстрації не проживає з 03 вересня 2018 року.

Зазначає, що реєстрація місця проживання особи не є доказом споживання нею наданих позивачем послуг.

Указує про пропущення позивачем строку позовної давності за період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2019 року.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Указує на необґрунтованість мотивів викладених в апеляційній скарзі заявника.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відповідно до умов визначених Правилами надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Житлове помешкання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяобленерго».

Із витягу з особового рахунку № НОМЕР_1 квартири за адресою: АДРЕСА_1 слідує, що у ній зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 власник, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 сестра, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 дочка, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дочка. Площа опалення складає 44,1 кв.м (а. с. 10).

Згідно довідки, виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради № 20695 від 18 травня 2022 року, на час подання позову до суду ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 33).

11 лютого 2015 року між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» та ОСОБА_1 було укладено договір № 41010340 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Пунктом 34 указаного договору сторони визначили строк позовної давності 5 років.

Пунктом 35 договору сторони визначили, якщо за місяць до закінчення терміну дії жодна зі сторін не висловила наміри внести в нього зміни або доповнення, він вважається щорічно пролонгованим на наступний термін

Відповідно до пункту 15.1 договору, споживач зобов`язаний своєчасно, в установлений договором термін оплачувати надані послуги за встановленими тарифами, у разі прострочення платежів сплатити пеню, а на вимогу виконавця - суму втрат від інфляції та 3 % річних (а. с. 8-9).

Згідно наданого розрахунку позовних вимог з урахуванням 3% річних та суми втрат від інфляційних процесів, заборгованість відповідачів перед позивачем становить 31 777,67 грн, з яких: 31 094,34 грн борг за спожиті послуги з централізованого теплопостачання; 379,12 грн 3% річних; 304,21 грн інфляційні (а. с. 12).

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з централізованого теплопостачання та сплати коштів за спожиті послуги.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За визначеннями, які наведені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюються на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами (пункт 2).

Згідно пункту 1 частини першої статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов`язки споживачів. Згідно частини другої цієї статті індивідуальний споживач зобов`язаний, у тому числі: 5) оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Стаття 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає порядок оплати житлово-комунальних послуг, згідно вимог якої споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За бажанням споживача оплата житлово-комунальних послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів згідно з умовами договору про надання відповідних житлово-комунальних послуг.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги (частина перша статті 509 ЦК України).

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13.

Крім того, на правовідносини, що виникли із зазначеного договору про надання послуг, поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Згідно статті 162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 року, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги в строки, встановлені договором або законом та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору.

Відповідно до пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Згідно пункту 8 договору № 41010340 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 11 лютого 2015 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_1 , споживач зобов`язаний вносити плату за надані послуги до 20 числа місяця наступного за розрахунковим (а. с. 8).

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлене договором або законом.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (стаття 540 ЦК України).

Натомість, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язанням (стаття 541 ЦК України).

Тобто, відповідачі солідарно відповідають за виконання обов`язку зі сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи позивач надавав послуги з централізованого теплопостачання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у якій зареєстровані відповідачі, зокрема, ОСОБА_2 .

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, вірно встановив, що права позивача відповідачами порушені, оскільки відповідачі не оплачували надані послуги з централізованого теплопостачання, тому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що вона у квартирі АДРЕСА_2 не проживає, тому не являється споживачем послуг з централізованого теплопостачання з огляду на таке.

Пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У пункті 11 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором.

Відповідно до частин 1, 6 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, частиною першою статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

З огляду на викладене, нести витрати по оплаті наданих житлово-комунальних послуг зобов`язані особи місце проживання яких, у цій квартирі, зареєстровано у встановленому порядку.

Жодних документів про тимчасову відсутність відповідача ОСОБА_2 по вказаній адресі до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» у спірний період не надходило.

Отже на момент звернення до суду із цим позовом, ОСОБА_2 у встановленому порядку була зареєстрована в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а тому на законних підставах несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати наданих послуг, відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17 зробив висновок, що:

«позивач виконував свій обов`язок по наданню послуг, а відповідачі ними користувалися, а тому зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Проживання в іншому місці не звільняє відповідачів від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено їх реєстрацію у квартирі, що свідчить про те, що вони є користувачами наданих послуг».

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за отримані послуги з централізованого теплопостачання.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано належних доказів на спростовування факту надання або неналежного надання послуг з централізованого теплопостачання позивачем або ж надання послуг іншою особою. Також відповідачем не було надано доказів на спростування наявної заборгованості по сплаті комунальних послуг, а також розрахунку наявної заборгованості та компенсаційних виплат за несвоєчасну оплату комунальних послуг, або ж доказів на погашення заборгованості, яка утворилася у зв`язку із неналежним виконанням зобов`язань з оплати наданих житлово-комунальних послуг.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Щодо заяви ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про пропущення КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» строку позовної давності, то апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 262 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини другої п`ятої статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 та інші відповідачі звертались з такою заявою до суду першої інстанції під час розгляду справи.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, тому судові витрати понесені у зв`язку з апеляційним переглядом справи слід залишити за особою, яка звернулась із апеляційною скаргою.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Горобця Дмитра Григоровича в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 вересня 2022 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити за відповідачем ОСОБА_2 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В. В. Оніщук

Судді: С. Г. Копаничук

С. К. Медвецький