Провадження № 2/638/1054/23
РІШЕННЯ

іменем України

23.01.2023 Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді Штих Т.В.,

за участі секретаря Зайченко Р.О.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловими приміщеннями у квартирі,-

встановив:

Позивач звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до відповідачів, де з уточненими вимогами просить виділити в одноособове користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 4, житловою площею 19,4 кв.м. та комору № 2, площею 0,4 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м., які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 , виділити в одноособове користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату № 5, житловою площею 9 кв.м., комору №3, площею 0,3 кв.м., які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 , залишити у загальному користуванні усіх співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 коридор № 1, кухню № 6, ванну № 7, вбиральню № 8, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати- судовий збір-908,00 гривень та витрати на правничу допомогу-6000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що їй на праві власності належить 4/9 частки двокімнатної квартири, АДРЕСА_1 , 4/9 частки вказаної квартири належить її онуку- ОСОБА_2 та 1/9 частина належить невістці ОСОБА_3 . Як зазначає позивачка відповідачі у справі не цікавляться своєю власністю та не мешкають за даною адресою, натомість позивачка вимушена платити за вказану квартиру та не в змозі оформити субсидію на виплату комунальних послуг. Крім того позивачка зазначає, що вона не може у належний спосіб розпорядитися вказаною часткою квартири, бо вона фактично не виділена у натурі. Всі ці обставини, як вважає позивачка, порушують її права, тому вона просить відступити від реальних розмірів її частки та виділити їх більшу кімнату 19,4 кв.м. та не враховувати висновок експертного дослідження.

Ухвалою суду від 05 листопада 2021 року відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати з правилами спрощеного позовного провадження.

У судове засідання позивачка з`явилась, повідомила суд, що мешкає за вказаною вище адресою, має у власності частину вказаної квартири. Деякий час мешкає за вказаною адресою сама, так як інші власники виїхали та не цікавляться долею своїх часток квартири. З розумінням ставиться до того, що кімната, які вона просить виділити їй у користування більше ніж її частка у власності квартири, проте вважала, що так буде справедливо, так як вона має похилий вік і хоче собі комфортні умови проживання та доступу до балкону. Просила задовольнити уточнені позовні вимоги.

Відповідачі у судові засідання не з`явилися, про дату, час та місце повідомлялися у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позовну заяву не надавався.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного:

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 4/9 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , 4/9 частки вказаної квартири належить її онуку- ОСОБА_2 та 1/9 частина належить її невістці ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 квітня 1999 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 та відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 жовтня 2019 року, спадкова справа № 293/2019.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вказана квартира перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Відповідно до технічного паспорта вказана квартира двокімнатна, житловою площею 28,4 кв.м., загальною 47,9 кв.м., перепланування, добудови відсутні.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 21116 від 16 липня 2021 року, проведеної Національним науковим центром « Інститут судових експертиз ім. засл. Проф. М.С. Бокаріуса» запропоновано варіант порядку користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_2 , як - виділити в одноособове користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 5, житловою площею 9 кв.м., які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 ; виділити в одноособове користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату № 4, житловою площею 19,4 кв.м., комору №2, площею 0,4 кв.м. та балкон площею 0,8 кв.м., які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 ; залишити у загальному користуванні усіх співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 коридор № 1, кухню № 6, ванну № 7, вбиральню № 8, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 .

Спір між сторонами з приводу виділення часток у користуванні.

На підставі ст.41 Конституції України кожен має право володіти,користуватися та розпоряджатися майном.

На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах.

На підставі ст.ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку ( ст.16 Цивільного Кодексу України).

На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У відповідності з п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 «вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно відбувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутою правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності встановлена судом (ст.328ЦК )».

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що факт безспірності підпадає під об`єктивний сумнів, стверджувати протилежне підстави відсутні, а тому позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задовленню, тобто позов є частково обґрунтованим.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, що включають судовий збір підлягають стягненню з відповідача.

Проте суд зазначає, що ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Також Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З`ясувавши дані у справі, дослідивши докази, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення суми 6000,00 гривень за надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Суд наголошу, що відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До матеріалів справи не надано договір про надання правничої допомоги, акти передачі виконаний робіт, квитанція про сплату коштів та інші документи, які б свідчили, що позивачка передала суму 6000,00 гривень, а адвокат Царьов Р.В. виконав вказані договірні зобов`язання. У судове засідання 23 січня 2023 року адвокат Царьов Р.В. не з`явився, позивачка наполягала на тому, що вона самостійно буде приймати участь при розгляді справи. Все це свідчить про необхідність відмови в цій частині в задоволенні позовних вимог.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України, ст.319,321, 355, 368,372 ЦК України, 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловими приміщеннями у квартирі задовольнити частково.

Виділити в одноособове користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 5, житловою площею 9 кв.м. та комору № 3, площею 0,3 кв.м., які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 .

Виділити в одноособове користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житлову кімнату № 4, житловою площею 19,4 кв.м., комору №2, площею 0,4 кв.м. та балкон площею 0,8 кв.м., які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 .

Залишити у загальному користуванні усіх співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 коридор № 1, кухню № 6, ванну № 7, вбиральню № 8, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ІПН НОМЕР_2 та ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_3 пропорційно з кожного в рівних сумах по 454,00 гривень судовий збір.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 25 січня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апелляційного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя: ШТИХ Т.В.