Провадження № 22-ц/4808/385/23
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Шандалович В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Думич Оксани Іванівни на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року, постановлену у складі судді Бабій О.М., у справі за заявою представника ОСОБА_1 - адвоката Думич Оксани Іванівни про відшкодування судових витрат по справі за скаргою адвоката Думич Оксани Іванівни в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Керніцький А.В., ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

в с т а н о в и в:

У грудні 2022 року адвокат Думич О.І. в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Керніцького А.В. Просила визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2023 року провадження у цивільній справі за скаргою адвоката Думич Оксани Іванівни в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець відділу ДВС в місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Керніцький А.В., ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року закрито.

23.01.2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Думич О.І. подала до суду заяву про відшкодування судових витрат по справі, яка зареєстрована судом 24.01.2023 року.

Дану заяву обґрунтувала тим, що витрати стягувача, пов`язані у зв`язку з судовим розглядом даної справи, документально підтверджені, а тому підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відділу ДВС. Вважає, що відділ ДВС повинен був самостійно виявити порушення і скасувати оскаржувану постанову ще під час здійснення перевірки під час опрацювання адвокатського запиту від 08.12.2022 року, однак цього не зробив. Така постанова скасована ним тільки 17.01.2023 року, після подання скарги до суду, що свідчить про те, що якби стягувач не звернувся до суду зі скаргою, ДВС не вчиняла би жодних дій на її скасування. Таким чином провадження у справі було закрито у зв`язку з тим, що орган ДВС після звернення представника ОСОБА_1 до суду скасував оскаржувану постанову, тобто самостійно задовольнив вимоги стягувача. Отже стягувач має право на відшкодування понесених судових витрат на підставі ч. 3 ст. 142 ЦПК України.

Просила стягнути з Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 3000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року в задоволені заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Думич О.І. подала апеляційну скаргу. Вважає дану ухвалу незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що ст. 452 ЦПК України, яка визначає порядок відшкодування судових витрат у провадженнях за скаргами на дії/бездіяльність органу виконавчої служби, не розповсюджується на питання відшкодування витрат у випадку закриття провадження у справі. В цьому разі необхідно керуватися положеннями ст. 142 ЦПК України. Посилається на правовий висновок, який міститься в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі №308/9100/19-ц.

Вказує, що провадження у справі було закрито у зв`язку з тим, що орган ДВС самостійно після звернення представника ОСОБА_1 до суду скасував оскаржувану постанову, тобто самостійно задовольнив вимоги скаржника. Натомість, якби скаржник не звернувся до суду зі скаргою, протиправна постанова надалі була б чинною, а відділ ДВС не вчиняв би жодних дій, спрямованих на її скасування. А тому ОСОБА_1 має право на відшкодування понесених ним під час розгляду скарги судових витрат.

Вважає, що підстави для відмови у задоволенні такої заяви відсутні, оскільки стороною стягувача було дотримано вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України та надано усі документи, які підтверджують понесення таких витрат.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким стягнути з задовольнити заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Думич О.І. апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.12.2022 року адвокат Думич О.І. в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Керніцького А.В. Просила визнати протиправною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року. Також, посилаючись на вимоги ст. 452 ЦПК України, якою визначено розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги, просила витрати по справі покласти на відділ ДВС. Зазначила, що розмір судових витрат на правничу допомогу складає 3000,00 грн. Докази з приводу понесення таких витрат будуть надані суду в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України (а.с. 26-27).

17.01.2023 року в судовому засіданні державний виконавець надав суду документи результатів перевірки законності виконавчого провадження від 04.01.2023 року при розгляді скарги від 29.12.2022 року та постанови від 17.01.2023 року ВП №57688860 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.10.2022 року (а.с. 45-48).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2023 року провадження у цивільній справі за скаргою адвоката Думич Оксани Іванівни в інтересах ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець відділу ДВС в місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Керніцький А.В., Санькова Олена Юріївна, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року закрито (а.с. 50-52).

23.01.2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Думич О.І. надіслала до суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн., до якої долучила копії Договору про надання правової допомоги №2021/11-1 від 01.11.2021 року з Додатком №2 від 26.12.2022 року, копію Акту наданих послуг від 17.01.2023 року, копію квитанції №0.0..1 від 23.01.2023 року, описи та накладні про направлення даних документів іншим учасникам справи (а.с. 59-70).

Відмовляючи в задоволенні заяви про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд скарги здійснювався у відповідності до розділу 7 ЦПК України, яким визначено спеціальний порядок розгляду скарг та, відповідно, стягнення судових витрат. Провадження за скаргою закрито, і представник стягувача не заперечувала щодо такого закриття. Натомість, статті 141-142 ЦПК України регулюють порядок розподілу судових витрат під час розгляду судом спору між сторонами в позовному провадженні, а тому вони не можуть бути застосовані до даної справи.

Однак апеляційний суд не може погодитися із таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З-поміж основних засад (принципів) цивільного судочинства законодавець виділяє, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Процесуальний порядок провадження в цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду регламентується статтею 142 ЦПК України.

Відповідно до положень цієї статті у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

У разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги.

У разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Якщо сторони під час укладення мирової угоди не передбачили порядку розподілу судових витрат, кожна сторона у справі несе половину судових витрат.

У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно правового висновку, викладеного Верховним Судом в постанові від 14.04.2021 року у справі №645/9227/15-ц (провадження №61-22445св19), оскільки положеннями статті 452 ЦПК України не врегульоване питання щодо стягнення з органу державної виконавчої служби понесених заявником судових витрат у випадку усунення вказаним органом порушення прав заявника після подання ним скарги до суду і непідтримання ним у зв`язку з таким усуненням вимог скарги, а подібні за змістом відносини врегульовані вищенаведеною частиною третьою статті 142 ЦПК України, системний аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку про необхідність застосування до спірних відносин статті 142 ЦПК України за аналогією закону.

Наведеного суд першої інстанції не врахував та помилково прийшов до висновку про неможливість застосування статті 142 ЦПК України до правовідносин за розглядом скарги на дії ДВС.

Разом з тим, аналіз статті 142 ЦПК України свідчить про те, що загальне правило щодо компенсації судових витрат у разі закриття провадження передбачає, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. Однак, у результаті закриття провадження процесуальний закон не передбачає відшкодування судових витрат, понесених позивачем.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №308/12079/18 (провадження №61-6836св20), від 04.08.2021 року у справі №686/9357/20 (провадження №61-7728св21), від 08.09.2021 року у справі №279/5943/18 (провадження №61-17894св20), від 03.08.2022 року у справі №522/13071/19 (провадження №61-11427св21) та від 01.02.2023 року у справі №465/2146/21 (провадження №61-8384св22).

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 3 даної статті Закону рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з наданих державним виконавцем в судовому засіданні 17.01.2023 року документів, 04.01.2023 року начальником Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Р. Пахоліком була проведена перевірка законності виконавчого провадження №57688860 при розгляді скарги ОСОБА_1 від 29.12.2022 року та в порядку здійснення контролю за діями державного виконавця.

Того ж дня 04.01.2023 року начальником даного відділу ДВС винесена постанова про результати перевірки законності виконавчого провадження, постановлено скасувати постанову старшого державного виконавця Керніцького А.В. про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року (а.с. 46). Копію даної постанови направлено скаржнику 04.01.2023 року з супровідним листом за №14556 (а.с. 45).

Постанова про скасування процесуального документу від 17.01.2023 року ВП №57688860, якою скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року, винесена начальником відділу ДВС на підставі абз. 4 ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» згідно постанови про результати перевірки законності виконавчого провадження від 04.01.2023 року (а.с. 48).

Отже посилання представника стягувача на те, що оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження №57688860 від 25.10.2022 року була скасована органом ДВС у зв`язку із зверненням ним до суду зі скаргою, і таке скасування є самостійним задоволенням вимоги скарги, є безпідставними.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2023 року провадження у цивільній справі за скаргою адвоката Думич Оксани Іванівни в інтересах ОСОБА_1 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - за відсутністю предмета спору (а.с. 50-52). При цьому судом зазначено, що ним було поставлено на обговорення питання щодо закриття провадження за скаргою, оскільки відсутній предмет оскарження. Представник скаржника і державний виконавець в судовому засіданні не заперечили щодо закриття провадження за скаргою.

Закриття провадження у справі з підстав відсутності предмета спору сторонами не оскаржувалося ні до суду апеляційної інстанції, ні до суду касаційної інстанції.

Таким чином, ураховуючи те, що стягувачем не оскаржена ухвала суду про закриття провадження у справі, а стаття 142 ЦПК України не містить положення про відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в разі закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України (за відсутністю предмета спору), відсутні правові підстави для задоволення заяви про стягнення судових витрат.

Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №279/5943/18 (провадження №61-17894св20), від 01.02.2023 року у справі №465/2146/21 (провадження №61-8384св22).

За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено правильне по суті судове рішення про відмову у задоволенні заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з професійною правничою допомогою, його необхідно змінити шляхом зміни мотивувальної частини з урахуванням висновків, сформульованих у цій постанові.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Думич Оксани Іванівни задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 31 січня 2023 року змінити, виклавши її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 14 березня 2023 року.