Справа № 361/940/22 Головуючий 1 інстанція-Радзівіл А.Г.
Провадження № 22-ц/824/3873/2023 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 січня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Ігнатченко Н.В, Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року у справі за позовом суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за надану правову допомогу,

в с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що 23 жовтня 2015 року між ним і відповідачем був укладений договір про надання правової допомоги № 23/10, за умовами якого позивач зобов`язався вчинити дії, необхідні для подання в інтересах відповідача до Броварського міськрайонного суду Київської області позову до ТОВ «Т- Фактор» з вимогою про відшкодування збитків, завданих розірванням договору № 194 від 20 січня 2012 року. Згідно цього договору позивач надавав відповідачу правову допомогу в Броварському міськрайонному суді Київської області у справі № 361/7555/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Т-Фактор» про стягнення збитків, що стверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, яким позов ОСОБА_2 задоволено і стягнуто на його користь із ТОВ «Т-Фактор» збитки у розмірі 95527,25 грн.

Вказував, що згідно п.4.2 договору винагорода встановлюється у наступному розмірі: за вчинення дій, необхідних для подання позовної заяви та забезпечення реалізації прав і обов`язків замовника в суді першої інстанції - 4000 грн. (п.4.2.1.), за досягнення позитивного результату - задоволення позову судом, згідно з протоколом погодження договірної винагороди, який додається до договору, і складає 35 % від суми збитків 95527,25 грн., що становить 33434,54 грн. (п.4.2.2.). Відповідач свої зобов`язання за договором виконав частково, сплативши за надання правової допомоги 4000 грн., однак винагороду за досягнення позитивного результату у розмірі 33434,54 грн. не сплатив.У зв'язку з наведеним просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості в розмірі 33434,54 грн. та судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року узадоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням, позивач ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на його незаконність і необгрунтованість,

- 2 -

неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне дослідження та оцінку доказів, неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд порушив правила тлумачення умов договору і зробив помилковий висновок, що позитивним результатом, за який встановлюється винагорода, є отримання відповідачем суми збитків від ТОВ «Т-Фактор». Суд не дав оцінки інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо прийняття відповідачем квартири за розірваним договором № 194 від 20 січня 2012 року, замість належних йому від ТОВ «Т-Фактор» грошей, не дав оцінки аргументам позивача щодо недобросовісної (суперечливої) поведінки відповідача, який після повернення йому виконавчого документа у березні 2020 року не пред`явив його для повторного виконання, а у жовтні 2021 року замість грошей прийняв від ТОВ «Т-Фактор» квартиру, відмовившись виконувати зобов`язання перед позивачем, не дав оцінки направлення відповідачу письмової вимоги про сплату грошових коштів як доказу встановлення відповідачу строку виконання зобов`язання. Вважає, що суд звільнив відповідача від виконання зобов`язання через невиконання своїх обов`язків контрагентом відповідача, що суперечить висновку про застосування ст.ст. 525, 526, 530, 617 ЦК України у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 911/4249/16. Всупереч висновку Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 496/1561/16-ц про застосування ст.629 та п.6 ст.3 ЦК України, суд не взяв до уваги відсутність підстав для невиконання відповідачем свого зобов`язання, зокрема те, що договір не розірвано, недійсним не визнано, відмова від договору відсутня, грошове зобов`язання за ним не припинене, не застосував принцип заборони суперечливої поведінки. Суд, всупереч висновку Верховного Суду у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 754/4475/19 про застосування ст.629 та ст.1049 ЦК України, не взяв до уваги, що строк, який став невизначеним після прийняття відповідачем квартири замість грошей, був встановлений згідно ч.1 ст.1049 ЦК шляхом направлення вимоги. Суд, всупереч висновку Верховного Суду у постанові від 28 липня 2022 року у справі № 903/781/21 про застосування ст.204 ЦК України, не взяв до уваги, що договір недійсним повністю чи чатково судом не визнано, договір сторонами не розривався і не змінювався і фактично звільнив відповідача від виконання свого зобов`язання за п.4.2.2. договору, яке є дійсним.

Відповідач ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався В особі представника адвоката Тетера Л.М. надіслав письмові пояснення у справі, де заперечив проти задоволення скарги.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 33434,54 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які

- 3 -

сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 як замовником і суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою ОСОБА_1 як виконавцем укладено договір № 23/10 про надання правової допомоги.

Відповідно до п.1.1 цього договору виконавець зобов`язується здійснити представництво (захист) та надати інші види правової допомоги, вказані у п.1.2. договору замовнику, а замовник зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно п.1.2 цього договору правовою допомогою, що надається за цим договором, є: вчинення дій, необхідних для подання до Броварського міськрайонного суду Київської області позову до ТОВ «Т- Фактор» з вимогою про стягнення збитків, завданих розірванням договору № 194 від 20 січня 2012 року (підпункт 1.2.1.); забезпечення реалізації прав і обов`язків замовника в цивільному судочинстві при розгляді справи судом першої інстанції (підпункт 1.2.2.).

Згідно п.4.2. цього договору винагорода встановлюється у наступному розмірі: за вчинення дій, необхідних для подання позовної заяви та забезпечення реалізації прав і обов`язків замовника в суді першої інстанції - 4000 грн. (п.4.2.1.), за досягнення позитивного результату - визнання ТОВ «Т-Фактор» в досудовому порядку вимоги замовника або задоволення позову судом, згідно з протоколом погодження договірної винагороди, який додається до договору і є його невід`ємною частиною. Замовник зобов`язаний сплатити винагороду, визначену цим пунктом договору, у дводенний строк з моменту одержання належних йому від ТОВ «Т-Фактор» сум збитків (п.4.2.2.).

Відповідно допротоколу погодження договірної винагороди виконавця за досягнення позитивного результату від 23 жовтня 2015 року (додаток № 2) винагорода виконавця за досягнення позитивного результату становить 35 % від суми збитків, що підлягатиме стягненню з ТОВ «Т-Фактор» на користь замовника за рішенням суду.

Також судом встановлено, що на підставі вказаного договору позивачвчинив дії щодо подання до Броварського міськрайонного суду Київської області позову ОСОБА_2 до ТОВ «Т- Фактор» про стягнення збитків та забезпечив реалізацію прав і обов`язків замовника при розгляді справи судом першої інстанції, що стверджується рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, яким позов ОСОБА_2 задоволено і стягнуто на його користь із ТОВ «Т-Фактор» збитки у розмірі 95527,25 грн.

Окрім того, судом встановлено, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року не виконано в порядку примусового виконання, грошові кошти в сумі 95527,25 грн. на користь ОСОБА_2 не стягнуті в порядку примусового виконання рішення суду.

Постановою державного виконавця від 31 березня 2020 року виконавчий лист № 361/7555/15-ц, виданий 04 січня 2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області, про стягнення з ТОВ «Т-Фактор» на користь ОСОБА_2 збитків у сумі 95527,25 грн. повернуто стягувачу з підстав відсутності у боржника нерухомого та рухомого майна, а

- 4 -

також грошових коштів.

Наведені обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що визначені та погоджені сторонами у п.4.2.2. договору № 23/10 від 23 жовтня 2015 року умови виплати договірної винагороди не настали, оскільки відповідач не одержав від ТОВ «Т-Фактор» суму збитків у розмірі 95527,25 грн., що стягнута рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2015 року, а тому позов є необгрунтованим.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, оскільки суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.263-264 ЦПК України в достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них.

Вирішуючи спір, суд помилково застосував до спірних правовідносин положення Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», які не регулюють спірних правовідносин, оскільки договір про надання правової допомоги укладено позивачем як суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою, а не як особою зі статусом адвоката у розумінні ч.1 ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», оскільки в договорі чітко вказано про статус позивача як ФОП і вказано, що він діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію ФОП. Окрім того, укладений між сторонами договір про надання правової допомоги не відповідає положенням п.4 ч.1 ст.1 вказаного Закону, згідно якого стороною договору про надання правової допомоги є виключно адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання, чого в даній справі не встановлено, що виключає застосування Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Укладений між сторонами правочин за своїм змістом є договором про надання послуг у вигляді надання правової допомоги, а відтак до нього мають застосовуватися положення статей 901-907 глави 63 «Послуги.Загальні положення» ЦК України.

Стаття 903 ЦК України встановлює обов`язковість оплати замовника за надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Водночас ч.2 цієї статті 903 встановлює наслідки у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникли не з вини виконавця. В такому випадку замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату, а якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, останній зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд не врахував, що укладений між сторонами договір в частині несплати винагороди не виконаний не з вини позивача як виконавця, та не застосував до спірних правовідносин вказані норми права, що призвело до неправильного вирішення спору.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 не містить посилань на порушення судом ст.903 ЦК України, проте її фактичні доводи про те, що суд звільнив відповідача від виконання обов`язків за договором через невиконання своїх обов`язків контрагентом відповідача - ТОВ «Т-Фактор», на що позивач вплинути не може і це сталося не з його вини,зводяться саме до цього.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно із ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективний засіб захисту, який гарантований ст.13 Конвенції, передбачає, зокрема, що за результатами розгляду скарги особа отримує відповідний захист.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє

- 5 -

законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, дана норма покладає на суд прямий обов`язок вирішити справу у відповідності із приписами норм матеріального права незалежно від доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п.113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, апеляційний суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких міркувань.

Відповідно до положень ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність, які повинні бути дотриманні сторонами при укладенні договору.

За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

- 6 -

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Виконавець повинен надати послугу особисто (ч.1 ст.902 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до положень ч.2 ст.903 ЦК України у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що на підставі укладеного 23 жовтня 2015 року між сторонами договору № 23/10 про надання правової допомоги, позивач як виконавець вчинив обумовлені договором дії, зокрема подав позов до суду, забезпечив реалізацію прав і обов`язків відповідача як замовника при розгляді справи судом першої інстанції та досяг обумовленої договором мети - задоволення судовим рішенням вимог відповідача про стягнення на його користь збитків у розмірі 95527,25 грн.

Водночас судом встановлено, що грошові кошти в сумі 95527,25 грн. на користь замовника не стягнуті з підстав відсутності у боржника ТОВ «Т-Фактор» нерухомого та рухомого майна, а також грошових коштів.

Отже, має місце невиконання договору про надання послуг не з вини виконавця, тобто не з вини позивача.

За таких обставин, відповідно до положень ч.2 ст.903 ЦК України на користь позивача підлягає стягненню обумовлена сторонами у п.4.2.2. винагорода за досягнення позитивного результату у розумному розмірі.

Визначаючи такий розмір, суд керується загальними засадами цивільного судочинства справедливістю, добросовісністю та розумністю, а також враховує, як розмір обумовленої плати за виконання позивачем обов`язків за договором (4000 грн.), так розмір плати за досягнення позитивного результату 33434,54 грн., а також ступінь виконання сторонами зобов`язання і стягує на підставі п.4.2.2. кошти у розмірі 8000 грн. на думку колегії така сума є розумною.

Схожі висновки щодо застосування судом положень ст.903 ЦК України містяться у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 127/22887/16-ц за позовом фізичної особи-підприємця про стягнення боргу за надані агентські послуги, де скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції і залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким на користь позивача стягнуто борг за надані послуги, Верховний Суд вказав, що на підставі ч.2 ст.903 ЦК України із замовника підлягає стягненню повна сума вартості послуг за договором, оскільки порушення саме замовником умов договору про повідомлення виконавця щодо намірів придбати об`єкт нерухомості з урахуванням встановленого факту надання йому агентських послуг щодо пошуку будинку та приймання ним виконаних послуг за відповідним актом є доведеним та підтверджується встановленими місцевим судом обставинами.

Такі ж висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року у справі № 127/28820/15-ц, де Верховний Суд зазначив, що придбання квартири, що була предметом виконаної агентської угоди, було здійснено дружиною замовника, яка до того ж була присутньою за цим договором при її огляді. Неможливість надання всього комплексу

- 7 -

запропонованих послуг виникла з вини замовника, який не повідомив надавача послуг про угоду. Тому висновок суд проте, що замовник відповідно до ч.2 ст.903 ЦК України повинен виконати умови договору та виплатити виконавцеві плату є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив правила тлумачення умов договору, встановлені ст.213 ЦК України, і зробив помилковий висновок, що позитивним результатом, за який встановлюється винагорода, є отримання відповідачем суми збитків від ТОВ «Т-Фактор», що суперечить змісту договору, згідно якого позитивним результатом є задоволення позову судом, що у свою чергу досягнуто і є підставою для стягнення усієї суми винагороди, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Згідно ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 цього Кодексу.

Відповідно до положень частин 3 та 4 ст.213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими ч.3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зроблено висновок, що «відповідно до ч.1 ст.637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст.213 ЦК України. У частинах 3 і 4 ст 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст.213 ЦК України. У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах 3 і 4 ст 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contraproferentem. Contra proferentem(лат. verbachartarum fortius accipiunturcontra proferentem- слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (noindividually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminantsinfluence of theparty)».

- 8 -

Як вище вказувалося підпунктом 4.2.2. п.4.2укладеного між сторонами договору № 23/10 передбачена виплата винагороди виконавцю за досягнення позитивного результату, а саме: визнання ТОВ «Т-Фактор» в досудовому порядку вимоги замовника або задоволення позову судом, згідно з протоколом погодження договірної винагороди, який додається до договору і є його невід`ємною частиною. Замовник зобов`язаний сплатити винагороду, визначену цим пунктом договору, у дводенний строк з моменту одержання належних йому від ТОВ «Т-Фактор» сум збитків.

Вказані умови договору є чіткими, зрозумілими та не викликають неясностей, в тому числі з огляду на їх чіткість та однозначність дані умови не потребують тлумачення.

При цьому посилання скаржника на те, що перше речення підпункту 4.2.2. договору визначає розмір винагороди і за що вона платиться, а друге речення цього ж підпункту визначає коли платиться недоречні та помилкові. На думку колегії зміст обох речень є нерозривним, логічним і послідовним і вказує на те, що умовою виплати винагороди є виключно отримання замовником коштів, а строк виплати визначено протягом двох днів з моменту їх отримання.

Намагання позивача тлумачити зміст підпункту 4.2.2. у контексті підпункту 4.2.1. безпідставні, оскільки у підпункті 4.2.1. йдеться про оплату за надані послуги незалежно від результату розгляду справи судом, тобто виключно за факт виконаної позивачем роботи за договором.

Посилання скаржника на те, що тлумачення договору не може бути таким, що призводитиме до неможливості виконання договірного зобов`язання взагалі, не спростовують висновків суду про наявність підстав для часткового задоволення позову з наведених вище міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦК України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина).

За змістом даної норми відкладальна обставина, це така обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Тобто сторони на момент укладення правочину, щодо якого правові наслідки пов`язуються з настанням певної обставини, усвідомлюють можливість ненастання такої обставини.

Водночас згідно з абз.2 ч.1 ст.530 ЦК України зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Встановлено, що сторони уклали договір 23 жовтня 2015 року, обумовивши виплату винагороди виконавцю у дводенний строк з моменту одержання належних йому від ТОВ «Т-Фактор» сум збитків. На цей момент спір щодо стягнення збитків вирішено не було, а отже сторони обумовити настання прав та обов`язків, зокрнема виплату виконавцю винагороди обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), оскільки не знали про результат судового розгляду.

При цьому посилання скаржника у скарзі на правову позицію Верховного Суду у постанові від 28 липня 2022 року справі № 903/781/21 не є релевантними, оскільки в даній справі встановлені інші фактичні обставини, а саме: обумовлено виплату гонорару успіху протягом трьох робочих днів з моменту набрання рішенням законної сили. Водночас в даній справі виплата винагороди обумовлена отриманням замовником коштів.

Посилання позивача на те, що для кваліфікації відносин сторін за другим реченням підпункту 4.2.2. договору як встановлення умови щодо початку перебігу строку сплати винагороди недостатньо підстав, бо потрібно щоб подія не залежала від волі сторін та повинна обумовлювати настання прав і обов`язків обох сторін договору необгрунтовані, оскільки як вище вказувалося сторони обумовили настання прав та обов`язків, зокрнема виплату виконавцю винагороди відкладальною обставиною, що відповідає положенням

- 9 -

ст.212 ЦК України.

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки послуга надається позивачем як суб`єктом господарювання, послуга надається відповідачу як фізичній особі і споживачу для задоволення його особистих потреб (ст.1 Закону).

Згідно приписів ч.8 ст.18 цього Закону нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав оцінки інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо прийняття відповідачем квартири за розірваним договором № 194 від 20 січня 2012 року, замість належних йому від ТОВ «Т-Фактор» грошей, до яких окрім коштів за розірваним договором 359125 грн. входять і присуджені судом за його допомогою збитки у розмірі 95527,25 грн., що у свою чергу свідчить про погашення цієї суми шляхом прийняття квартири і як наслідок наявнфість парва на отримання винагороди, необгрунтовані.

Вказані доводи грунтуються на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні докази щодо правових підстав та мотивів врегулювання між ТОВ «Т-Фактор» і відповідачем своїх майнових прав та обов`язків, в тому числі відмови.

Рішення є обов`язковим і матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо відмови від стягнення коштів за вказаними судовимим рішеннями.

Доводи скарги про те, що суд не дав оцінки аргументам позивача щодо недобросовісної (суперечливої) поведінки відповідача, який після повернення йому виконавчого документа у березні 2020 року не пред`явив його для повторного виконання, а у жовтні 2021 року замість грошей прийняв від ТОВ «Т-Фактор» квартиру, відмовившись виконувати зобов`язання перед позивачем, необгрунтовані.

Колегія суддів прийшла до висновку, що недобросовісна поведінка відповідача не встановлена, бо останній пред`явив до виконання виконавчий лист, який повернутий за відсутністю майна, останній мав право пред`явити протягом трьох років як і пізніше поставивши питання про поноволення строку.

При цьому виконавчий лист повернутий з підстав відсутності майна. Будь-яких доказів про появу нового чи іншого майна, що б давало підстави для пред`явлення виконавчого листа, суду не надано. Наведене спростовує посилання скаржника на недобросовісність відповідача.

При цьому посилання позивача на те, що розірваний договір № 194 від 20 січня 2012 року не міг бути підставою виникнення у відповідача прав на квартиру, а відповідач мав право на отримання коштів необгрунтовані, ТОВ «Т-Фактор» і відповідач як учасники цивільних відносин на власний розсуд врегулювали свої права та обов`язки і таке не суперечить закону та не порушує ніяким чином прав і обов`язків позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав оцінки направленню позивачем відповідачу письмової вимоги про сплату грошових коштів як доказу встановлення відповідачу строку виконання зобов`язання необгрунтовані, оскільки як вище вказувалося умови та порядок виконання зобов`язання обумовлені договором, зокрема через два дні після отримання відповідачем коштів.

Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 911/4249/16, не є релевантними, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини, а саме предметом спору був позов ПАТ «Укртелеком» до управління соціального захисту населення про стягнення боргу за телекомунікаційні послуги, та відсутність бюджетних коштів для їх оплати, тоді як у даній справі, рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, спірні правовідносини виникли з іншого договору - договору надання правових послуг, та обумовленого договором обов`язку щодо виплати винагороди.

- 10 -

Відповідно до змісту п.60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц сформульовано такий висновок: під судовим рішення в подібних правовідносинах потрібно розуміти такі рішення, де схожими є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, всупереч висновку Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 496/1561/16-ц про застосування ст.629 та п.6 ст.3 ЦК України, не взяв до уваги відсутність підстав для невиконання відповідачем свого зобов`язання, зокрема те, що договір не розірвано, недійсним не визнано, відмова від догвоору відсутня, грошове зобов`язання за ним не припинене, не застосував принцип заборони суперечливої поведінки, не спростовують висновків апеляційного суду про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

При розгляді справи не надано доказів щодо недобросовісної поведінки відповідача, в тому числі стосовно виконання судового рішення, оскільки як вище вказувалося виконавчий лист було пред`явлено, однак повернуто з огляду на відсутність майна, що виключає недобросовісність поведінки відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд, всупереч висновку Верховного Суду у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 754/4475/19 про застосування ст.629 та ст.1049 ЦК України, не взяв до уваги, що строк, який став невизначеним після прийняття відповідачем квартири замість грошей, був встановлений згідно ч.1 ст.1049 ЦК шляхом направлення вимоги, необгрунтовані. Строк виплати винагороди не є невизначеним, як помилково вважає позивач, цей строк є чітко обумовлений підпунктом 4.2.2. договору, а саме з моменту отримання замовником коштів.

Посилання в апенляційні скарзі на те, що суд своїим рішенням позбавив позивача права на оплату праці, гарантованого Конституцією України не грунтуються на законі.

Відповідно до Закону України Про оплату праці» цей Закон визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати.

Аналогічні положення містить ст.94 КЗпПУ.

Як вище вказувалося спірні правовідносини виникли з договору про надання послуг і регулюються Цивільним кодексом України.

Позивач не перебував з відповідачем у трудових відносинах, а відтак спірна сума до заробітку не має ніякого відношення. В даному випадку винагорода це не оплата праці як помилково вважає позивач, а вартість наданих послуг за цивільно-правовим договором.

Посилання у скарзі на незастосування судом рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції»недоречні та помилкові. В даній справі судом вирішувалося питання правомірності позбавлення громадянина Греції права на земельну ділянку без справедливої компенсації в контексті положень статі 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відмови органів державної влади виконати судове рішення, ухвалене на його користь.

Питання укладання договорів та їх виконання у даній справі не вирішувалося і висновок з цього приводу ЄСПЛ не робився. У вказаній справі ЄСПЛ при стягненні справедливої сатисфакції за ст.41 Конвенції вирішив лише питання обов`язковості для ЄСПЛ угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ прийшов до висновку, що угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони

- 11 -

дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Решта доводів апеляційної скарги враховані судом при скасуванні рішення і ухваленні нового про часткове задоволення позову.

Наведені у письмових поясненнях відповідача ОСОБА_2 аргументи щодо правильності судового рішення про відмову у позові з огляду на те, що визначені та погоджені сторонами у п.4.2.2. договору № 23/10 від 23 жовтня 2015 року умови виплати договірної винагороди не настали, оскільки він не одержав від ТОВ «Т-Фактор» суму збитків у розмірі 95527,25 грн., не спростовують висновків апеляційного суду про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки як вище вказувалося грошові кошти на користь замовника не стягнуті не з вини виконавця, тобто не з вини позивача, що у свою чергу згідно ч.2 ст.903 ЦК України дає підстави для стягнення коштів у розумному розмірі.

Відхиляючи дані аргументи, апеляційний суд звертає увагу, що згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Концепція «майна» у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права», також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (п.98 рішення ЄСПЛ у справі «Броньовські проти Польщі», п.22 рішення ЄСПЛ у справі «Сук проти України», рішення ЄСПЛ у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії»).

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права (справа «Н.К.М. проти Угорщини» (NKMv. Hungary), рішення від 14 травня 2013 року (скарга № 66529/11).

В даній справі встановлено, що позивачпісля виконання ним свого зобов`язання мав правомірні очікування на отримання обумовленої договором винагороди, які є обгрунтованими з огляду на наявність таких зобов`язань у договорі, а відтак позбавлення виплати чи її частини становить порушення ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Даючи оцінку доводам сторін, викладеним у апеляційній скарзі та письмових поясненнях, зогляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування є достатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2

- 12 -

ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задоволити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )на користь суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) винагородду за договором у розмірі 8000 гривень та судовий збір у розмірі 595 гривень 44 коп. В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: