Постанова

Іменем України

24 січня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/2383/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва

від 05 жовтня 2022 року про відмову в забезпеченні позову

в складі судді Оксюти Т. Г.

у цивільній справі №760/12238/21 Солом`янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації,

про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів

У С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з позовом про визначення місця проживання їхнього малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини.

26 вересня 2022 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову, в якому просив вжити заходи забезпечення позову шляхом:

зобов`язання ОСОБА_2 повернути дитину на територію України;

встановлення зустрічей ОСОБА_1 з дитиною кожні першу та третю суботу та неділю місяця, починаючи з 10 години суботи до 18 години неділі, без присутності матері ОСОБА_2 , зобов`язавши останню передавати дитину батьку за місцем його проживання для зустрічей, не чинити дій, направлених на перешкоджання у спілкуванні та вихованні дитини;

зобов`язання ОСОБА_2 повідомити ОСОБА_1 про місце проживання сина;

зобов`язання ОСОБА_2 повідомляти ОСОБА_1 , про будь-які подальші зміни місця проживання дитини.

В обґрунтування заяви посилався на те, що відповідачка, зловживаючи своїми батьківськими правами унеможливлює його спілкування з сином. Зловживання відповідачкою своїми батьківськими правами полягає в тому, що остання не виконує рішення Виконавчого комітету Бучанського району Київської області Ірпінської міської ради від 03.09.2021 №126/28 "Про визначення способу участі батька ОСОБА_1 у вихованні малолітнього сина"; без згоди батька змінює місце проживання дитини.

Вказував, що з початком активних бойових дій у Київській області ОСОБА_2 тимчасово вивезла їх малолітнього сина у Вінницьку область до своїх близьких родичів, про що йому, як батьку, повідомила. Після припинення 02.04.2022 у Київській області активних бойових дій відповідачка не повернулася до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_1 вказував, що наразі відповідачка про точну адресу місця перебування дитини не повідомляє, нотаріальних погоджень на вивезення дитини закордон він їй не надавав.

На думку заявника, не застосування заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, оскільки це може сприяти відчуженню дитини від батька.

Вважав, що фактичні обставини справи обумовлюють необхідність вжиття заходів забезпечення позову в обраний ним спосіб.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що задоволення заяви про забезпечення позову фактично вирішить спір по суті, оскільки не звернув уваги на те, що забезпечення позову має тимчасовий характер, спрямований в першу чергу на захист інтересів дитини, а встановлення обов`язку відповідачки передавати дитину батьку до ухвалення судом рішення у справі не звужує права відповідачки та не обмежує її батьківських прав.

Судом не враховано, що встановлення періодичних зустрічей батька з дитиною не є тотожним заявленим позовним вимогам про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, а пов`язано із забезпеченням цих вимог і збереженням контактів та емоційного стану з дитиною, адже зустрічі батька з дитиною у зазначені періоди часу будуть сприяти укріпленню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть інтересам як батька, так і дитини, та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання рішення суду у випадку, якщо позов буде задоволено.

Додав, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом періодичних зустрічей батька з дитиною є правильним у випадку наявності спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини чи визначенні місця проживання дитини, до вирішення судом даного спору.

Вважав, що обраний ним вид забезпечення позову в частині зобов`язання відповідачки повернути дитину на територію України, надати можливість безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, повідомляючи про зміну місця проживання дитини, не вирішує спір по суті, а лише спрямований на забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2022 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову в повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , подала відзив. В обґрунтування заперечень проти апеляційної скарги вказувала на те, що позивачем не доведено обставин, які є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Також вказувала, що вимоги про забезпечення позову шляхом повернення дитини на територію України не відповідають якнайкращим інтересам дитини, враховуючи те, що наразі в Україні війна. В березні 2022 року їй самотужки з дитиною вдалося виїхати з міста Ірпінь, де відбувалися активні бойові дії. Рятуючись від війни вона разом з дитиною виїхала за межі України та наразі знаходиться у Республіці Франція.

Вважала, що вимога про забезпечення позову шляхом повернення дитини в Україну пред`явлена позивачем виключно в його інтересах, зважаючи на ситуацію, яка наразі склалася в країні, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову шляхом повернення дитини в Україну.

Зауважила, що всі інші види забезпечення позову, які просить вжити позивач також вимагають фізичного повернення дитини в Україну, що на даний час не відповідає інтересам дитини.

Зазначала, що позивач в якості забезпечення позову просить встановити йому часи та умови побачення з дитиною, тоді як з цього приводу вже є рішення виконавчого комітету міської ради. А у разі незгоди батька з даним рішенням, таке питання повинно вирішуватися в судовому порядку за правилами загального позовного провадження, а не шляхом постановлення судового рішення про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини.

Додала, що батько дитини знає її номер телефону, а відтак має можливість зателефонувати та поспілкуватися. Однак останній раз позивач телефонував у липні 2022 року та здебільшого обговорював розмір аліментів. На вимогу позивача вона повідомила йому про місце перебування дитини у Франції через месенджер Вайбер.

Крім того, як на підставу відмови в задоволенні апеляційної скарги посилалася на те, що ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 17.01.2023 закрито провадження в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини, а отже вжиття заходів забезпечення позову щодо таких вимог є неприпустимим.

За вказаних обставин просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року про відмову в забезпеченні позову залишити без змін.

Представник позивача - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.

Представник відповідачки - ОСОБА_4. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Третя особа, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до положень частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України, пункти 2, 3 частини першої якої, в тому числі, передбачають забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Окрім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін.

При цьому, адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вже вказувалося вище, батько дитини - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Звертаючись 26.09.2022 до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 вказував на те, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки ОСОБА_2 перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною, ухиляючись від виконання рішення виконавчого комітету міської ради від 03.09.2021, яким визначено порядок участі батька у вихованні малолітнього сина, оскільки не повідомляє про місце проживання дитини та за відсутності його згоди виїхала з сином закордон.

Також посилався на те, що згідно сталої судової практики, висловленої Верховним Судом у подібних справах щодо вжиття заходів забезпечення позову, такий вид забезпечення позову як повернення дитини на територію України та періодичні зустрічі з нею до ухвалення рішення суду по суті є лише можливістю безперешкодного спілкування та побачення з дитиною протягом певного проміжку часу, задля забезпечення збереження відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з батьком.

На вказані обставини ОСОБА_1 посилався і в апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що дійсно у відповідності до вимог діючого законодавства ОСОБА_1 , як батько дитини, до вирішення спору про визначення місця проживання дитини, у вигляді заходу забезпечення позову має право на встановлення зустрічей з дитиною задля підтримання, збереження відносин та емоційного контакту з дитиною.

Як правильно вказує позивач в своїй апеляційній скарзі такий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом у подібних справах, зокрема у постановах від 04.04.2018 у справі №344/16653/16-ц та від 18.11.2020 у справі №127/31828/19.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що дані обставини не спростовують висновку суду про наявність правових підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову, з огляду на наступне.

Як вже вказувалося вище, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідачка не виконує рішення виконавчого комітету від 03.09.2021 про визначення участі батька у вихованні дитини. Зокрема, посилався на те, що ОСОБА_2 внаслідок активних бойових дій у Київській області виїхала з місця свого проживання у м. Ірпінь до Вінницької області. Місце проживання дитини йому не повідомляє та виїхала закордон за відсутності його нотаріальної згоди.

На думку позивача, за таких обставин, не вжиття заходів забезпечення позову може призвести до неможливості або утруднення виконання рішення суду.

Водночас, дані обставини не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки виїжджаючи із свого постійного місця проживання (Київська область, м. Ірпінь) відповідачка, виконуючи свій батьківський обов'язок фактично рятувала життя та здоров'я дитини.

Так, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 повідомила, що у березні 2022 року вона з дитиною виїхала з місця свого проживання у місті Ірпінь Київської області, де вже точилися вуличні бої. Рятуючись від війни вона виїхала за межі України і зараз разом з дитиною знаходиться в Республіці Франція. Про місце перебування її та дитини у Франції ОСОБА_1 відомо, що підтверджується їх перепискою у Вайбер, докази чого (скриншот переписки) долучено до відзиву.

Дійсно, з долучених відповідачкою до апеляційної скарги доказів вбачається, що остання повідомила позивачу місце її перебування разом з сином (а. с. 62-64).

Колегія суддів приймає до уваги обставини та докази, на які посилається відповідачка у відзиві на апеляційну скаргу, оскільки відзив подано нею з дотриманням строку, визначеного судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження та надано докази направлення відзиву іншим учасникам справи.

З наведеного слідує, що відповідачкою спростовано доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не повідомляє місце проживання дитини.

Щодо посилань скаржника на те, що ОСОБА_2 без його нотаріальної згоди вивезла дитину закордон слід зазначити, що згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою КМУ від 27.01.1995 №57 (із змінами) (в редакції на час виїзду відповідачки за межі України), зокрема згідно абзацу 13 пункту 2? цих Правил виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону.

Таким чином, виїзд відповідачки разом з дитиною за межі України в період дії воєнного часу не порушує батьківських прав позивача та не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову у спорі про визначення місця дитини шляхом повернення дитини на територію України.

Аналізуючи наведені обставини та положення закону в сукупності, колегія суддів погоджується з доводами відзиву на апеляційну скарг, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом повернення дитини на територію України є недостатньо обґрунтованим та фактично суперечить якнайкращим інтересам дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути приділена найкращим інтересам дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі Хант проти України (Hant v. Ukrainе, заява №31111/04, п. 54).

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у такому виді забезпечення позову, як зобов'язання відповідачки повідомити про місце проживання дитини та повернення дитини на територію України.

Колегія суддів вважає, що всі інші види забезпечення позову, які просить вжити позивач, також вимагають фізичного повернення дитини в Україну, тоді як вище встановлено, що повернення дитини на територію України у даний час не буде відповідати її якнайкращим інтересам.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка не виконує рішення виконавчого комітету від 03.09.2021, яким визначено участь ОСОБА_1 у вихованні дитини, не спростовують висновку суду про відсутність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки за приписами діючого сімейного законодавства наявність рішення органу опіки та піклування про участь одного з батьків у вихованні дитини не позбавляє права на вирішення цього питання в судовому порядку загального позовного провадження. Тобто не виконання відповідачкою рішення органу опіки та піклування щодо участі позивача у вихованні дитини не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову шляхом визначення графіку побачень з дитиною у спорі про визначення місця проживання дитини.

Сукупність вищезазначених обставин та положень закону вказує на те, що питання про вжиття заходів забезпечення позову судом першої інстанції вирішено правильно.

За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу про відмову в забезпеченні позову судом постановлено з дотриманням норм процесуального закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року про відмову в забезпеченні позову - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24 січня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець