КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Вербова І.М., Соколова В.В.,

секретар Ольшевська Ю.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року та

ОСОБА_2 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Гарницьким Павлом Петровичем, який діє на підставі договору, на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року про відмову в ухвалені додаткового рішення

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві, Служба у справах дітей Печерської РДА в м. Києві, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що з 26.06.2007 сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 29.09.2014. Сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Фактично шлюбні стосунки припинено у лютому 2014 року, сторони проживають окремо. З червня 2014 року ОСОБА_2 перестала спілкуватися з дитиною, не бере участь у житті дитини у обсязі, достатньому для його розвитку, не виконує свої батьківські обов`язки, фактично ухиляється від їх виконання. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2015 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 30.10.2014 і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 1-4).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.05.2021 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві, Служба у справах дітей Печерської РДА в м. Києві про позбавлення батьківських прав відмовлено (т. 2 а.с. 28-35).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2021 відмовлено у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення (т. 2 а.с. 56-59).

В апеляційній скарзі на рішення суду, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить, скасувати рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги висновок Служби у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві, оскільки такий висновок було надано більше ніж за три роки до ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того, суд не взяв до уваги довідку про наявність заборгованості по стягненню аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання малолітнього ОСОБА_3 , як доказ винної поведінки відповідача та свідомого нехтування нею своїми обов`язками відносно виховання сина (т. 2 а.с. 61-66).

Також, ОСОБА_2 було подано апеляційну скаргу на ухвалу суду, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалу та постановити нове рішення про задоволення заяви про відшкодуванням правничої допомоги. Вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови в ухваленні додаткового рішення з тих підстав, що адвокат не належним чином здійснював представництво інтересів відповідача в суді, тому позбавлений можливості просити компенсацію витрат на правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи, оскільки адвокатом надано усі необхідні документи на підтвердження понесених відповідачем витрат (т. 2 а.с. 78-80).

22.11.2021 ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позбавлення її батьківських прав не відповідає інтересам малолітнього сина сторін, усвідомлення яким негативної інформації про матір, може в майбутньому стати фактором, що травмує його психіку, і негативно вплинути на розвиток його як особистості.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 26.06.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.02.2015 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи 30.10.2014 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19.11.2015 визначено місце проживання ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Як убачається зі змісту відповідей на запит директора Спеціалізованої школи № 89, керівника курсів ОСОБА_5 , завідуючої ДНЗ № 378 ОСОБА_6 за період навчання дитини мати жодного разу у школі, дитячому садочку не з`являлася.

Відповідно до висновку Служби у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З Висновку вбачається, що на засіданні комісії було вислухано думку матері, яка повідомила, що вона проти позбавлення її батьківських прав, хоче дбати про фізичний та духовний розвиток дитини, піклуватися про сина, брати участь у його житті.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним у постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, до суду було надано висновок органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як таку, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та догляду своєї дитини (т. 2 а.с. 183-185).

Однак, на даний висновок органу опіки та піклування Печерської РДА у м. Києві апеляційний суд не може посилатись як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 не приділяє належної уваги до батьківського обов`язку по розвитку та вихованню сина з червня 2014 року. При цьому, позивачем не надано доказів підстав такого ухилення матері від виховання сина.

Таких підстав не вбачав і орган опіки та піклування Дарницького РДА у м. Києві, на засіданні комісії, під час розгляду справи про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Окрім зазначеного, до матеріалів справи представником ОСОБА_2 - Гарницьким П.П. було надано копії медичних висновків, якими встановлено, що відповідач проходить лікування онкологічного захворювання та перенесла декілька операцій по видаленню органів та більше шести курсів хіміотерапії.

Складаючи висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Печерської РДА у м. Києві послався на відсутність документів на підтвердження отримання постійного заробітку та постійної роботи матері. При цьому, бесіда з ОСОБА_2 не проводилась, її доводи не враховувались, як і не враховувався її стан здоров`я.

У зв`язку із зазначеним, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не доведено винної поведінки ОСОБА_2 та її свідомого нехтування своїми обов`язками, а посилання позивача на наявність заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач у справі не лише не сприяв участі матері у вихованні сина, а й певною мірою перешкоджав в цьому, що підтверджується матеріалами справи, зокрема зверненнями до правоохоронних органів.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, адже такі заходи допускаються лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. При цьому, позивачем не доведено, які дії чи бездіяльність відповідача свідчать про ухилення нею від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, які фактичні обставини впливають на виконання матір`ю своїх обов`язків відносно дитини, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків та їх ставлення до дитини, в матеріалах справи відсутні докази для встановлення чи буде застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини.

На думку апеляційного суду, неактивна участь матері в житті сина спричинена тривалим конфліктом між сторонами, проживанням відповідача на відстані від сина та неналежним усвідомленням батька необхідності участі матері у вихованні сина, незважаючи на конфліктні стосунки між сторонами.

Фізична неможливість спілкування матері з сином, через проживання на відстані один від одного не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення.

Щодо поданої апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12.10.2021 про відмову в ухваленні додаткового рішення слід зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 08.02.2017 між ОСОБА_2 та Гарницьким П.П. було укладено Угоду (договір) про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику.

Пунктом 4.1 цієї Угоди визначено, що правова допомога клієнту у відповідності до цієї угоди надається безкоштовно (т. 1 а.с. 41).

26.03.2021 між ОСОБА_2 та Гарницьким П.П. було укладено Додаткову Угоду № 3 до договору про надання правової допомоги з наданням всіх повноважень як представнику та захиснику від 08.02.2017, в якому п. 4.1 викладено в наступній редакції: «4.1. Правова допомога клієнту у відповідності до цієї угоди становить 30 000,00 грн, кошти які повинні бути перераховані адвокату в день підписання цієї Угоди» (т. 2 а.с. 4).

До поданої Додаткової угоди № 3, також подано попередній розрахунок витраченого часу у даній справі від 26.03.2021 та копія квитанції до прибуткового касового ордера № 17 від 26.03.2021 на суму 30 000,00 грн (т. 2 а.с. 5-6).

У ЦПК України визначено види судових витрат.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1, 2 статті 133 ЦПК України).

Згідно з положенням п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічні висновки висловлено у постанові від Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 742/2585/19, від 03.02.2021 у справі № 522/24585/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з вищенаведеного вбачається, що на підставі основної Угоди від 08.02.2017 адвокат Гарницький П.П. надавав свої послуги ОСОБА_2 безкоштовно, про що зазначено у п. 4.1 угоди.

26.03.2021, підписавши Додаткову угоду № 3, сторони погодили, що надана правнича допомога адвокатом Гарницьким П.П. по даній справі ОСОБА_2 оцінюється в 30 000,00 грн. Тобто, в момент підписання даної Додаткової угоди № 3 сторонами було змінено умови основної угоди від 08.02.2017.

В свою чергу, адвокатом Гарницьким П.П. надається попередній розрахунок витраченого часу, в якому зазначено, що адвокатом Гарницьким П.П. витрачено при наданні правової допомоги було витрачено 15 годин, зокрема на опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини; формування правової позиції; консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів та їх отримання для справи; підготовка процесуальних документів по справі, участь у судових засіданнях.

При цьому, за період з 26.03.2021 (дата підписання додаткової угоди) по 26.05.2021 (дата проголошення вступної та резолютивної частини рішення) адвокатом Гарницьким П.П. не було подано жодного процесуального документа, який би стосувався даної справи. Також у цей час було призначено 3 засідання, на 29.03.2021, 22.04.2021, 26.05.2021 на які адвокат Гарницький П.П. не з`являвся, направляв на адресу суду заяву з проханням слухати справу без його участі.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку про те, що відповідачем документально не підтверджено та належним чином не доведено факт надання відповідачу професійної правничої допомоги адвокатом з 26.03.2021, а за відсутності таких доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення.

За таких обставин, доводи, наведені в апеляційних скаргах, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судових засіданнях доказам та обґрунтовано дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог та заяви про ухвалення додаткового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, оскаржувані рішення та ухвала суду підлягають залишенню без змін.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Понесені заявником судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають (ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана від її імені та в її інтересах адвокатом Гарницьким Павлом Петровичем, який діє на підставі договору залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2021 року та ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 12 жовтня 2021 року про відмову в ухвалені додаткового рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови виготовлено 20 січня 2023 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді І.М. Вербова

В.В. Соколова