КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Київ

Справа № 760/19713/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», яка подана представником Сосюрою Олександром Миколайовичем, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Шереметьєвої Л.А.,

у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю,

встановив:

У грудні 2022 року позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користуватися жилим приміщенням, та усунення перешкод у користуванні власністю.

Позов мотивовано тим, що 16 вересня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» , правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 005/726479-KN. З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії № 005/726479-KN від 16 вересня 2008 року між банком та відповідачем укладений іпотечний договір № 005/726485-Ю, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2.1.4 іпотечного договору від 16 вересня 2008 року іпотекодавець зобов`язаний без письмової згоди іпотекодержателя, що оформляється додатковою угодою до цього договору, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його у спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим банк звернув стягнення квартиру на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Позивач зазначав, що ОСОБА_1 , втративши право власності на квартиру, разом з іншими відповідачами втратили і право користування нею.

Згідно з довідкою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в квартирі зареєстровані 3 особи: ОСОБА_1 та двоє його дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Таким чином, у порушення п. 2.1.4 іпотечного договору від 16 вересня 2008 року та прав іпотекодержателя без згоди банку іпотекодавець ОСОБА_1 зареєстрував у квартирі інших відповідачів.

Вважає, що неповнолітні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 самоправно зайняли спірну квартиру, яка належить банку, а тому підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Суд, ухвалюючи рішення у справі про виселення, повинен не тільки встановити наявність обставин, закріплених у ч. 2 ст. 109 Житлового кодексу України, але й перевірити, чи є особа, щодо якої заявляється вимога про виселення, такою, що потребує поліпшення житлових умов.

Відповідно до отриманої банком інформації дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_4 має у власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та приватний будинок на АДРЕСА_3 .

Таким чином, члени сім`ї ОСОБА_1 не є такими, що потребують поліпшення житлових умов. Крім того, право власності банку на спірну квартиру не скасоване, а тому реєстрація відповідачів у квартирі є порушенням прав банку, як власника.

Із урахуванням наведених обставин, АТ «Сенс Банк» просив суд: - визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 ; - усунути перешкоди у праві користування майном АТ «Сенс Банк» шляхом виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 04 травня 2023 року у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник АТ «Сенс Банк» - Сосюра О.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, посилаючись на його незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що після відкриття провадження у справі 04 квітня 2023 року представник банку подав до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА комплект документів про зняття з місця реєстрації (проживання) відповідачів. 25 травня 2023 року представником AT «Сенс Банк» направлено адвокатський запит до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про надання інформації про перелік осіб, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , у квартирі, що належить AT «Сенс Банк» на праві власності.

У відповідь на вказаний адвокатський запит отримано інформацію, що за вказаною адресою ніхто не зареєстрований. Крім того, відповідно до відомостей, що містяться на порталі kyivcnap.gov.ua, 19 квітня 2023 року вказані вище справи про зняття з реєстрації місця проживання були розглянуті та ухвалені відповідні рішення. Таким чином до моменту ухвалення рішення судом у справі № 760/19713/22 став відсутній предмет спору у справі.

Вказує, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін і позивач не встиг направити до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Вважає, що висновки, що містяться у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, оскільки такі змінилися до моменту ухвалення остаточного рішення. Основною підставою позову було зареєстроване місце проживання відповідачів у квартирі, що належить AT «Сенс Банк» на праві власності та порушення права власника на володіння, користування та розпорядження таким майном.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не подавали.

В судовому засіданні представник позивача АТ «Сенс Банк» - Атаманенко О.П. підтримав доводи апеляційної скарги, просив рішення суду скасувати та закрити провадження у справі.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

20 вересня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України. Клопотання мотивоване тим, що 22 липня 2022 року Солом`янським районним судом міста Києва відкрито провадження у справі № 760/8612/22 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тверської І.В. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення права власності. Від вирішення справи № 760/8612/22 залежить правильність вирішення цієї справи, оскільки АТ «Сенс Банк» пов`язує факт втрати відповідачами права користування житловим приміщенням як наслідок звернення стягнення на неї відповідно до умов іпотечного договору.

Дослідивши доводи клопотання, колегія дійшла висновку про відмову у зупиненні провадження у даній справі, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Отже, необхідність у зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у цій справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Як вбачається, матеріали справи містять зібрані докази, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом спору.

Розгляд справи № 760/8612/22 не перешкоджає з`ясуванню обставин у цій справі, не є підставою для зупинення провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Сама по собі взаємопов`язаність двох справ, як на цьому наголошує відповідач, ще не свідчить про неможливість розгляду однієї справи до прийняття рішення в іншій справі. Підставою для зупинення провадження у справі є не лише існування іншої справи на розгляді в суді та припущення про те, що рішення в ній має значення для справи, що розглядається, а саме неможливість її розгляду до вирішення іншої справи.

З огляду на викладене, колегія не вбачає доцільним зупиняти провадження у справі.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 210 ЦПК України провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3, 4-1 частини першої статті 251 та пунктами 1-3 частини першої статті 252 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Позивач набув право власності на спірну квартиру в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку позасудового врегулювання спору. Право власності на квартиру відповідач ОСОБА_1 набув на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 02 серпня 2004 року. Матеріали справи не містять підтвердження, що при направленні відповідачу з неповнолітніми дітьми вимоги про виселення 22 грудня 2022 року їм пропонувалося інше житло. За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 16 вересня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 005/726485-ІО, за умовами якого іпотекодавець передав в якості забезпечення виконання всіх своїх зобов`язань за договором невідновлювальної кредитної лінії від 16 вересня 2008 року № 005/72479-KN квартиру АДРЕСА_5 .

У п. 4.1. іпотечного договору від 16 вересня 2008 року сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право власності ОСОБА_1 на предмет іпотеки підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 02 серпня 2004 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 23 липня 2004 року (а. с. 8-10).

Станом на 08 грудня 2020 року за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстровано три особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва (а. с. 11).

02 лютого 2022 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тверська І.В. на підставі іпотечного договору від 16 вересня 2008 року № 1619 зареєструвала за АТ «Сенс Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_6 (а. с. 10).

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Ст. 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У п. 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня

2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Стаття 109 ЖК України закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч. 2 ст. 109 ЖК України).

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 109 ЖК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 зазначила: «Аналізуючи статтю 109 ЖК УРСР, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.

Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК УРСР відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК УРСР. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

А тому в разі, якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону № 898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу».

У даній справі встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем 02 лютого 2022 року на підставі іпотечного застереження, тобто в позасудовому порядку.

Право власності на спірну квартиру іпотекодавець ОСОБА_1 набув на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 02 серпня 2004 року, тобто до укладення договору про надання невідновлювальної кредитної лінії від 16 вересня 2008 року № 005/726479-KN.

Позивач не заперечував, щонаправляючи відповідачам вимогу про виселення 22 грудня 2022 року, останнім не пропонувалося інше житло.

Підсумовуючи наведене, колегія судів дійшла висновку, що відповідачі, які проживають у спірному житлі, яке було набуто у власність ОСОБА_1 у 2004 році, до укладення договорів невідновлюваної кредитної лінії та іпотеки від 16.09.2008 року та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК України мають право на користування таким житлом до моменту виселення із наданням іншого постійного житла.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки спірна квартира набута у власність позичальником ОСОБА_1 не за кредитні кошти, відповідно відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою до моменту їх виселення з наданням їм іншого постійного житла.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК України та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваним.

В апеляційній скарзі сторона позивача посилається на те, що 25 травня 2023 року представником AT «Сенс Банк» направлено адвокатський запит до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про надання інформації про перелік осіб що зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 , у квартирі, що належить AT «Сенс Банк» на праві власності. У відповідь на вказаний адвокатський запит отримано інформацію, що за вказаною адресою ніхто не зареєстрований. Відповідно до відомостей, що містяться на порталі kyivcnap.gov.ua 19 квітня 2023 року вказані вище справи про зняття з реєстрації місця проживання були розглянуті та ухвалені відповідні рішення. Таким чином, до моменту ухвалення рішення судом у справі № 760/19713/22 став відсутній предмет спору у справі, а тому провадження у справі підлягало закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Колегія суддів відхиляє такі доводи як необґрунтовані з огляду на таке.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 сформулював висновок про те, що закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення

Водночас, у п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15 (провадження № 61-4848св19) зазначено, що: «відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що: «Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів».

З матеріалів справи встановлено, що 25 травня 2023 року, тобто після ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору, представник АТ «Сенс Банк» - Сосюра О.М. звернувся із адвокатським запитом до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, у якому просив надати інформацію щодо переліку осіб, які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 63).

На вказаний адвокатський запит Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація видала довідку від 29 травня 2023 року № 108-5895, у якій зазначила, що згідно з відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації та інформацією з Реєстру територіальної громади міста Києва за адресою: АДРЕСА_4 , відсутня реєстрація осіб (а. с. 64).

Вказані докази, які долученні позивачем до апеляційної скарги, датовані вже після прийняття рішення судом першої інстанції.

Тобто це докази, які взагалі не існували на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції, що виключає можливість їх прийняття судом апеляційної інстанції у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів.

За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для вирішення питання про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», яка подана представником Сосюрою Олександром Миколайовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 березня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.