Справа № 307/3696/22
Провадження № 2/307/755/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2023 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Она О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , де третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору орган опіки і піклування Солотвинської селищної ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_3 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , де третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору орган опіки і піклування Солотвинської селищної ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. В позовній заяві представник зазначила, що 18 червня 2019 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у виконавчому комітеті Нижньоапшанської сільської ради Тячівського району, Закарпатської області. Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що батьки відповідача не злюбили позивачку з самого початку спільного життя, і вона вимушена була виїхати за кордон на заробітки. З перших днів спільного життя, батьки відповідача часто наговорювали його проти позивачки, шукали йому іншу жінку, і на підставі цього часто виникали сварки. Вважає, що поки відповідач житиме зі своїми батьками, спільне життя у них не складеться, і при таких обставинах вважає, що на сьогодні підстав для збереження шлюбу між сторонами не має. Оскільки, позивачка виїжджає за кордон і поки там не влаштує своє життя та не знайде роботу, не може сина забрати разом з собою, а тому виникло питання про визначення місця проживання дитини. Вона як мати добре усвідомлює відповідальність за виховання та піклування про сина, створення для нього на період її відсутності належних соціально-побутових умов, а тому вважає за необхідне визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_5 разом з відповідачем.

Просить шлюб між сторонами розірвати та визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . разом з відповідачем ОСОБА_2 .

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить його задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав.

Представник органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та при прийнятті рішення просив врахувати висновок органу опіки та піклування Солотвинської селищної ради, який долучений до матеріалів справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши сторін та дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі і від даного шлюбу мають одного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також встановлено, що сторони разом не проживають і не підтримують сімейних стосунків.

Фактичні обставини щодо взаємин подружжя свідчать, що розлад в сім`ї має не тимчасовий характер, а подальше спільне проживання в шлюбі стало неможливим, оскільки взаєморозуміння між сторонами втрачено, збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, а тому при таких обставинах шлюб підлягає розірванню.

Також встановлено, що на даний час позивачка ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 проживають окремо, а саме: позивачка проживає в АДРЕСА_1 , а відповідач проживає в АДРЕСА_2 .

У висновку органу опіки і піклування Солотвинської селищної ради від 27 січня 2023 року за №9 зазначено, що вони прийшли до висновку за доцільне визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем с. Діброва, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Згідно ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом норми статті 150 СК України, обов`язками батьків є піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно ч.1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів.

Виняткові обставини передбачені в ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Судом, у даному випадку, не встановлено наявності виняткових обставин передбачених ч.3 ст.161 Сімейного Кодексу України, як щодо позивача так і щодо відповідача, тому суд вирішуючи питання щодо місця проживання дитини приймає до уваги: самостійний дохід сторін, матеріально-побутовий стан, відповідальність батьків при виконанні ними батьківських обов`язків, здійснення ними заходів щодо утримання, виховання, розвитку і лікування дитини та прихильність дитини до одного із батьків.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Оцінивши в сукупності докази, враховуючи висновок органу опіки і піклування, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини також підлягають до задоволення, а тому слід визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижня Апша, Тячівського району, Закарпатської області, України, разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем с. Діброва, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст.5, 12, 81, 200, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст.ст.24, 56, 104, 105, 110-112, 141, 150, 157, 160, 161 СК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,який зареєстровано 18 червня 2019 року у виконкомі Нижньоапшанської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, за актовим записом № 52, розірвати.

Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нижня Апша, Тячівського району, Закарпатської області, України, разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцем с. Діброва, Тячівського району, Закарпатської області, України.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Діброва, Тячівського району, Закарпатської області, України, на користь ОСОБА_1 1984 гривні 80 копійок сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Відомості про учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , України.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Діброва, Тячівського району, мешканець АДРЕСА_2 , України

Третя особа - орган опіки та піклування Солотвинської селищної ради, адреса: смт. Солотвино, вул.Харківська.1, Закарпатської області, України.

Повний текст рішення складено 8 травня 2023 року.

Головуючий: В.І. Бобрушко