ОКРЕМА ДУМКА (розбіжна)
суддів Великої Палати Верховного Суду
Банаська О. О., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю.,
Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Пількова К. М., Ткачука О. С.
Справа № 206/1140/22
Провадження № 14-92цс23
І. ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Із ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 6 вересня 2023 рокупро повернення справи на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не погоджуємося. Вважаємо її помилковою. Мотиви цієї ухвали суперечать багаторічній практиці Великої Палати Верховного Суду щодо визначення подібності правовідносин для вирішення питання про необхідність урахування висновку Верховного Суду стосовно застосування норм права для визначення юрисдикції суду.
2. У фахівця, який читатиме текст зазначеної ухвали, може складатися хибне враження про сферу застосування багатьох попередніх висновків Великої Палати Верховного Суду, у яких вона для визначення юрисдикції суду звертала увагу не на те, як сформульовані позовні вимоги та кого за цими вимогами позивач зазначив відповідачем, а на те, чи спрямоване звернення до суду на захист цивільного права або інтересу позивача. Інакше кажучи, впродовж багатьох років Велика Палата Верховного Суду утверджувала підхід, згідно із яким предмети та підстави позову, як і перелік відповідачів, не є безумовними критеріями для визначення юрисдикції суду. Крім того, мова йде також про ситуації, коли рішення суду про задоволення певних вимог, заявлених до суб`єкта владних повноважень, може мати наслідком втручання у майнову сферу іншої особи, і розгляд таких вимог прямо не віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Тоді відповідний спір слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства (не обов`язково за тими самими позовними вимогами та до того самого відповідача).
3. Текст ухвали від 6 вересня 2023 рокуможе спонукати задуматися над тим, чи не підмінила Велика Палата Верховного Суду у тій ухвалі для визначення юрисдикції суду вироблені нею задовго до цього критерії порівняння спірних правовідносин (які правильно перелічені в ухвалі, але невдало, некоректно застосовані), іншими критеріями. Тобто такими, що ґрунтуються не на порівнянні, насамперед, змісту спірних правовідносин (прав і обов`язків їхніх учасників) відповідно до сфери дії норми права, яка на ці відносини поширюється, а на порівнянні (а) предметів і підстав позовів, (б) будь-яких відмінностей у встановлених судами обставинами справ (перебування чи неперебування позивача у шлюбі з боржником у виконавчому провадженні, наявність або відсутність договірних відносин позивача із боржником тощо), навіть якщо для визначення юрисдикції суду ці характеристики не мають жодного значення.
4. Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Для забезпечення такої єдності процесуальні закони надають колегіям суддів відповідних касаційних судів повноваження передавати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справи, зокрема для вирішення питання про відступ від висновку іншого касаційного суду у подібних правовідносинах до тих, яких стосується спір у справі, що передається (див., наприклад, частину третю статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). Однією з причин для такого відступу може бути, наприклад, неузгодженість практики застосування певних норм права у постановах різних касаційних судів у складі Верховного Суду.
6. Знаючи про це та належно застосовуючи напрацьовані у практиці останньої (починаючи з постанови від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункти 24-32, 96-98)) критерії порівняння спірних правовідносин на предмет подібності, Велика Палата Верховного Суду не мала підстав повернути справу № 206/1140/22 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду.
7. Зауважимо, що прийняття справи № 206/1140/22 для продовження розгляду Великою Палатою Верховного Суду аж ніяк не означало би згоду з конкретною пропозицією Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, який передав цю справу, щодо формулювання відступу від відповідного висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду. Велика Палата Верховного Суду могла би погодитися з цим висновком, а тому відступити від протилежного висновку щодо юрисдикції суду, висловленого Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду. Головне, щоби унаслідок відступу була забезпечена єдність судової практики стосовно визначення юрисдикції суду у подібних правовідносинах і узгодженість висновків касаційних судів як між собою, так і з висновками Великої Палати Верховного Суду. На жаль, унаслідок повернення справи № 206/1140/22 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного судунадалі існуватимуть розбіжності у практиці касаційних судів щодо визначення юрисдикції суду у правовідносинах, подібних до тих, які склалися у цій справі.
ІІ. ІСТОРІЯ СПРАВИ
(1) Зміст позовної заяви
1. У квітні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до ОСОБА_2 , Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Дніпро) (далі - Самарський ВДВС), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 . Просив:
1.1. Визнати незаконними та скасувати постанову й акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, прийняті 3 грудня 2020 року Самарським ВДВС у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, щодо передання ОСОБА_2 житлового будинку на АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок, домоволодіння);
2. Обґрунтував позовні вимоги так:
2.2. 12 березня 2020 року Самарський ВДВС відкрив виконавче провадження № НОМЕР_1 про примусове стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за виконавчим листом. 3 грудня 2020 року Самарський ВДВС виніс постанову й акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу щодо передачі ОСОБА_2 житлового будинку, а 4 грудня 2020 року - також щодо передачі земельної ділянки.
2.4. Проведення електронних торгів і передання майна боржника стягувачу у рахунок погашення боргу відбулося з порушенням встановленого публічного порядку щодо обов`язковості виконання судових рішень та правового режиму забезпечення позову.
(2) Зміст рішення суду першої інстанції
3. 15 липня 2022 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову. Мотивував так:
3.1. Майно боржника у випадку, якщо електронні торги не відбулися, передається стягувачу у рахунок погашення боргу, а відповідні постанова й акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. Процедура передання державним виконавцем стягувачеві нереалізованого на торгах арештованого майна боржника у рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом видання державним виконавцем постанови та складання акта про передання майна стягувачу. Їх можна вважати юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків.
3.2. Домоволодіння та земельна ділянка були передані стягувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. «Приватний» виконавець під час виконання судового рішення вживав всі заходи з його виконання та діяв за Законом України «Про виконавче провадження».
(3) Зміст постанови суду апеляційної інстанції
4. 18 жовтня 2022 року Дніпровський апеляційний суд прийняв постанову про залишення без змін рішення суду першої інстанції. Аргументував постанову так:
4.1. Домоволодіння та земельна ділянка передані стягувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Державний виконавець під час виконання судового рішення вживав всі заходи з його виконання та діяв за Законом України «Про виконавче провадження».
4.2. Те, що на момент винесення оскаржених позивачем постанови й акта про передання майна стягувачеві у рахунок погашення боргу був забезпечений позов та існувала відповідна заборона стосовно майна боржника ОСОБА_3 , не може слугувати підставою для задоволення цього позову.
(4) Зміст касаційної скарги позивача
5. 28 листопада 2022 року позивач подав касаційну скаргу. Просив скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення - про задоволення позову. Мотивував так:
5.1. ОСОБА_2 мав можливість дізнатися про обтяження спірного нерухомого майна, якби проявив необхідну розумну обачність і перевірив наявність обтяжень майна, яке належало ОСОБА_3 , за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Автоматизованої системи виконавчих проваджень, а також за матеріалами виконавчого провадження № НОМЕР_1, учасником якого він є.
5.2. Дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 у рахунок погашення заборгованості перед позивачем. Тому позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
(5) Зміст ухвали про передання справи до Великої Палати Верховного Суду
6. 21 червня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу про передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Аргументував так:
6.1. Слід відступити від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеного у постанові від 4 червня 2021 року у справі № 500/322/20, про те, що оскарження особою, яка не є ні стороною, ні учасником виконавчого провадження рішення виконавця, спрямованого на передання майна стягувачу у рахунок погашення боргу після арешту та примусової реалізації цього майна, не належить до юрисдикції адміністративних судів.
6.2. Верховний Суд неоднаково застосовує норми процесуального права у подібних правовідносинах (статтю 447 ЦПК України та статтю 287 Кодексу адміністративного судочинства України). Це зумовлює потребу в усуненні виявлених розбіжностей у практиці вирішення Верховним Судом питання про юрисдикцію суду у справах щодо оскарження постанови й акта державного виконавця про передання майна стягувачу, якщо заявник не є стороною виконавчого провадження, в межах якого прийняті оскаржені рішення.
6.3. У справах № 206/1140/22 і № 500/322/20 (в якій Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду прийняв постанову від 4 червня 2021 року), позивачі не є ні сторонами виконавчого провадження, ні власниками майна (володільцями), але претендують на це майно кожен у свій спосіб.
6.5. Позивач у справі № 206/1140/22 оскаржив дії державного виконавця, вчинені у межах виконавчого провадження, у якому він не є стороною. Просить визнати незаконними та скасувати постанови й акти державного виконавця про передання нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу, оскільки таке майно перебувало під накладеною у порядку забезпечення позову про стягнення коштів забороною відчуження та вчинення реєстраційних дій. Тому у разі оскарження дій приватного, державного виконавця особою, яка не є стороною виконавчого провадження, спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
(6) Зміст ухвали Великої Палати Верховного Суду
7. 6 вересня 2023 рокуВелика Палата Верховного Суду постановила ухвалу про повернення справи на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду. Обґрунтувала ухвалу так:
7.2. Спірні правовідносини у справах № 206/1140/22 і № 500/322/20 (у якій Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 4 червня 2021 року прийняв постанову) зазмістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями не є подібними:
7.2.1. Позивач у справі № 206/1140/22 не є ні стороною виконавчого провадження, ні власником майна (володільцем), але претендує на це майно. Спір стосується визнання незаконними постанов й актів про передання майна стягувачу в рахунок погашення боргу з підстав порушення публічного порядку, зокрема через їх прийняття державним виконавцем під час заборони, накладеної судом для забезпечення позову.
7.2.3. Отже, у справі № 500/322/20 позивачкою не була сторона виконавчого провадження, а спір стосувався майна, набутого боржником із нею у шлюбі та переданого стягувачеві в рахунок погашення боргу. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказав, що позивачка обрала неефективний спосіб захисту свого права, який не вирішить спір щодо відповідного майна. Такий спір не має ознак публічно-правового, оскільки стосується порушеного майнового права позивачки, а також майнових прав третіх осіб, і належним способом захисту такого права є звернення до суду з позовом про визнання права власності на спірне майно.
7.3. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 21 липня 2023 року не обґрунтував підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 4 червня 2021 року у справі № 500/322/20 щодо неможливості розгляду справи за правилами адміністративного судочинства. Відповідних мотивів, за яких такий відступ сприятиме дотриманню принципу юридичної визначеності, колегія суддів не навела.
7.4. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі № 810/497/18 (провадження № 11-687апп19) зазначила, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, який слід захистити у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.
7.6. Відсутні підстави, передбачені частиною третьою статті 403 ЦПК України, для прийняття справи до розгляду, оскільки постанови касаційних судів, які загадані в ухвалі від 21 червня 2023 року, не є такими, що прийняті у подібних правовідносинах.
ІІІ. СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
8. Висновок Великої Палати Верховного Суду про неподібність спірних правовідносин у справах № 206/1140/22 і № 500/322/20 є хибним. Вважаємо помилковим повернення справи № 206/1140/22 на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду. На наш погляд, Велика Палата Верховного Суду мала прийняти справу для продовження розгляду тому, що останню зазначена колегія правильно передала з метою узгодження практики Верховного Суду щодо визначення юрисдикції суду, коли особа, яка не є учасником виконавчого провадження, оскаржує дії (рішення) виконавця, який у процедурі виконання судового рішення передав майно боржника стягувачеві, а позивач в отриманні (збереженні) цього майна мав майновий інтерес.
9. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частина шоста статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
10. Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права (пункт 1 частини другої статті 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
11. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду (частина третя статті 403 ЦПК України).
12. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
13. Елементом верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
16. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в якому вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями (див. окрему думку щодо ухвали від 8 лютого 2018 року у справі № 357/3258/16-ц (пункти 20-25; № у ЄДРСР 72243445); постанову Великої Палати Верховного Суду 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 25-27; № у ЄДРСР 101829987)).
18. За обставинами справи № 206/1140/22 позивач за правилами цивільного судочинства звернувся з позовом до стягувача у виконавчому провадженні та ВДВС і просив визнати незаконними та скасувати постанови й акти виконавця про передання майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні, стороною якого позивач не був. Мотивував, зокрема, тим, що має майнові вимоги до боржника, які можна було задовольнити за рахунок цього майна. Останнє суд в іншій справі у порядку забезпечення позову позивача арештував і заборонив реєстраторам вчиняти дії з внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про його відчуження. Незважаючи на вказане, виконавець передав таке майно стягувачеві.
19. За обставинами справи № 500/322/20 фізична особа звернулася до адміністративного суду з позовом до виконавця, у якому просила визнати протиправною та скасувати його постанову про передання майна стягувачу у рахунок погашення боргу у виконавчому провадженні, стороною якого позивачка не була. Обґрунтувала тим, що має майнові права на це майно, оскільки воно знаходиться у їхній із боржником спільній власності.
20. В обох цих ситуаціях (1) позивачем є особа, яка не є стороною виконавчого провадження; (2) ця особа має майновий інтерес (у справі № 206/1140/22) чи майнове право (у справі № 500/322/20) щодо майна, яке виконавець у виконавчому провадженні передав стягувачеві для погашення заборгованості боржника за судовим рішенням; (3) суб`єктом, на майнову сферу якого впливатиме задоволення позову, є стягувач. Переконані, що вказаних ознак достатньо для висновку про подібність спірних правовідносин у зазначених справах. На цей висновок не впливають і не можуть впливати відмінності конкретних майнових претензій позивачів, правового статусу останніх відносно боржників в обох справах, перелік суб`єктів, залучених до справ відповідачами, тощо.
25. Постановляючи 6 вересня 2023 рокуухвалу про повернення справи № 206/1140/22 Верховному Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду належно не врахувала вироблені в її практиці критерії порівняння спірних правовідносин у різних справах для цілей застосування висновків щодо юрисдикції суду. Замість цих критеріїв, які вона процитувала, фактично для такого порівняння застосувала інші. Зокрема помилково врахувала для визначення юрисдикції суду те, (1) чи перебуває позивач, який не є стороною виконавчого провадження, у шлюбі із боржником, (2) чи є позивач співвласником майна, яке виконавець, виконуючи рішення суду щодо боржника, передав стягувачеві, чи тільки має майновий інтерес, який міг бути реалізований за допомогою цього майна.
26. Оскільки принцип верховенства права вимагає юридичної визначеності щодо юрисдикції суду у спорах, за змістом яких позивач, який не є стороною виконавчого провадження, оскаржує дії (рішення) виконавця з передання майна боржника стягувачеві, і таке оскарження може вплинути на майнову сферу останнього, а не виконавця, Велика Палата Верховного Суду мала продовжити розгляд справи № 206/1140/22.
Судді Банасько О. О.