Справа № 567/1301/21
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2023 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Гічиновська Я.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Ярмольчука В.С.

представника відповідача адвоката Романової Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Острозької міської ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №580 від 09 квітня 2019 року «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі ОСОБА_2 (спадщина)

в с т а н о в и в :

в Острозький районний суд Рівненської області з позовом до Острозької міської ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №580 від 09 квітня 2019 року «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі ОСОБА_2 (спадщина), звернулась ОСОБА_1 .

На обґрунтування позову зазначила, що згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року вона є власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (на даний час Острозька МТГ Рівненського району) Рівненської області як спадкоємець за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , а інша 1/2 частина зазначеного житлового будинку належить їй на підставі договору дарування від 19 грудня 2017 року.

Зазначає, що згідно технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель населеного пункту с.Вельбівно, проведеної у 2015 році, земельна ділянка, на якій розташований зазначений житловий будинок та господарсько-побутові будівлі фактично складається із двох земельних ділянок, а саме ділянки площею 0,0563 га, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1281 і відноситься до земель житлової та громадської забудови (присадибна ділянка) та ні за ким не рахується і ділянки площею 0,0692 га, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1267, відноситься до земель житлової та громадської забудови (присадибна ділянка) та ні за ким не рахується (загальний розмір земельних ділянок, на яких розташоване домоволодіння, становить 0,1255 га).

Вказує, що 14 лютого 2020 року звернулася до органу місцевого самоврядування з заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1255 га, але рішенням Вельбівненської сільської ради Острозького району №906 від 12.06.2020 їй відмовлено в дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і вказане рішення нею оскаржено до Рівненського окружного адміністративного суду.

Зазначає, що в ході розгляду зазначеної справи їй стало відомо про наявність рішення Вельбівненської сільської ради №580 від 09 квітня 2019 року "Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування", надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі ОСОБА_2 (спадщина), за яким ОСОБА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , надано дозвіл на розроблення технічної документації на частину земельної ділянки, на якій знаходяться господарські приміщення та споруди, котрі належать їй на праві власності та є складовими будинковолодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що в Конституції України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, а Конституційний Суд України в своєму рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 прийшов до висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні акти, які мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а також ненормативні акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, які застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію, вважає, що рішення Вельбівненської сільської ради №580 від 09 квітня 2019 року "Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування" вичерпало свою дію, що унеможливило внесення до нього змін в частині уточнення площі та цільового призначення земельних ділянок ОСОБА_4 , який на даний час помер, а отже втратив здатність мати цивільні права та обов`язки.

Окрім того, зазначаючи про те, що для ОСОБА_4 відповідно до рішення від 03 лютого 1994 року №75 "Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування" на підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" було передано у власність 0,60 га землі для ведення особистого підсобного господарства, вказуючи на незаконність рішення органу місцевого самоврядування, посилається на те, що всупереч вимогам ЗК України, він не отримав державного акту на право власності на земельну ділянку - документу, який стверджує його право власності на земельну ділянку, тобто не скористався своїм правом на зазначену земельну ділянку.

Вважає, що за таких обставин Вельбівненською сільською радою безпідставно надано дозвіл ОСОБА_2 , як спадкоємиці ОСОБА_4 , на розроблення технічної документації на земельні ділянки та при цьому посилається і на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 , після смерті ОСОБА_4 , отримала право лише на належні йому земельну частку (пай), майновий пай в СВК «Горинь» та грошові заощадження.

Окрім того, зазначаючи про те, що до неї перейшло право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 та посилаючись на ст.120 ЗК України, вважає, що має право на земельну ділянку розміром 0,1255 га, на якій розташоване зазначене будинковолодіння, яка відноситься до земель комунальної власності, в той час як Вельбівненська сільська рада передала зазначені земельні ділянки ОСОБА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_4 , хоча була зобов`язана передати їх для неї.

Відповідач Острозька міська рада Рівненської області позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, зазначаючи про те, що приймаючи рішення №580 від 09 квітня 2019 року «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі ОСОБА_2 (спадщина), орган місцевого самоврядування діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією і законами України.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, зазначаючи про те, що земельні ділянки, на які вона претендує, перебували у власності її батька ОСОБА_4 , який їх отримав у власність шляхом приватизації на підставі рішення Вельбівненської сільської ради №75 від 03 лютого 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», але не встиг завершити процедуру приватизації, оскільки помер, і вона, як спадкоємець за заповітом має право на отримання їх у власність, шляхом завершення процедури приватизації.

Вважає, що оскільки батько позивачки збудував житловий будинок АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,06 га, то позивачка може претендувати на земельну ділянку, яка необхідна лише для обслуговування зазначеного житлового будинку, враховуючи і те, що рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району про виділення ОСОБА_3 землі під будівництво є підробленим, що встановлено судом.

Зазначає, що рішенням сільської ради їй було уточнено розмір земельних ділянок, щодо яких вона отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою, як спадкоємиці свого батька ОСОБА_4 .

Вважає, що орган місцевого самоврядування мав право вносити зміни в своє рішення №75 від 03 лютого 1994 року, так як зазначене рішення не було повністю реалізоване, оскільки з урахуванням діючого ЗК України слід було визначити, що земельна ділянка передається саме під конкретне цільове призначення і конкретного розміру.

Зазначає, що рішення прийнято з врахуванням того, що вона відмовилась від оформлення у власність частини земельної ділянки, належної ОСОБА_4 .

Окрім того, вважає, що немає підстав для розгляду даної справи в суді загальної юрисдикції, оскільки в таких судах розглядаються спори щодо незаконності рішень органів місцевого самоврядування, якщо вони пов`язані з правом власності на предмет, щодо якого прийнято рішення органу місцевого самоврядування, а в цій справі позивачка не має жодних майнових прав на земельну ділянку, щодо якої свого часу органом місцевого самоврядування було прийнято рішення про передачу її у власність ОСОБА_4 , а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Ухвалою суду від 23 листопада 2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Острозької міської ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №580 від 09 квітня 2019 року «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі ОСОБА_2 (спадщина).

Під час підготовчого судового засіданні було вирішено питання про витребування з Острозької міської ради Рівненської області технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель населеного пункту с.Вельбівно, проведеної в 2015 році.

Також в задоволенні клопотання про продовження ОСОБА_2 строку на подання відзиву на позовну заяву та подання доказів було відмовлено.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження у цивільній справі.

Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі.

Ухвалою суду від 03 січня 2023 року, постановленою без виходу в нарадчу кімнату, було долучено до матеріалів справи копію рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Острозької міської ради Рівненської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинення певних дій.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав та доводів, наведених в позовній заяві.

Вважають, що у Вельбівненської сільської ради, а на даний час в Острозької міської ради Рівненської області відсутні будь-які документи, що посвідчують право користування чи право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 , або ж його спадкоємця - ОСОБА_2 і оскільки право власності чи право користування на земельну ділянку площею 0,1255 га, яка складається в двох земельних ділянок площею 0,0563 га та 0,0692 га в с.Вельбівно Рівненського району не зареєстроване, то ця ділянка належить до комунальної власності територіальної громади, а відтак може бути безперешкодно надана ОСОБА_1 у власність.

Додатково позивачка зазначила, що її батькові ОСОБА_3 було передано в користування земельну ділянку площею 0,06 га в АДРЕСА_1 , де він разом з матір`ю побудував житловий будинок з надвірними будівлями. Які саме надвірні будівлі і їх кількість батько мав збудувати на зазначеній земельній ділянці вона не пам`ятає. Пояснила, що земельною ділянкою діда ОСОБА_4 , яка знаходиться за вказаною адресою за сараєм користувалась її мати та ОСОБА_2 .

Зазначила, що стосовно підробки рішення, за яким батькові було надано земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських споруд їй нічого не відомо.

Пояснила, що частина належних на даний час їй надвірних будівель, які є складовими садибного житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 знаходяться на земельній ділянці, на яку претендує ОСОБА_2 і остання не користується цими сараями, туалетом та колодязем.

Представник відповідача Острозької міської ради Рівненської області в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві позов не визнав та зазначив, що Законом України «Про звернення громадян» встановлено право органів місцевого самоврядування скасувувати або змінювати оскаржувані рішення.

В той же час, зазначає про те, що відповідно до рішення Конституційного Суду України, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, чого в даних правовідносинах не було.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що ОСОБА_1 ніколи не була ні власником, ні користувачем земельних ділянок, на які претендує, як не були власниками та користувачами відповідних земельних ділянок і ті особи, від яких ОСОБА_1 отримала у власність житловий будинок. Зазначила, що ОСОБА_3 - батькові ОСОБА_1 , від якого вона успадкувала 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , надавався дозвіл на забудову лише на земельну ділянку площею 0,06 га, а не 0,1255 га і тим більше 0,25 га і на цій земельній ділянці він мав збудувати житловий будинок і лише один сарай. Більше того, в межах кримінального провадження було встановлено, що рішення Вельбівненської сільської ради про виділення ОСОБА_3 землі під будівництво є підробленим. З огляду на це ОСОБА_1 взагалі не має право на отримання земельної ділянки у власність.

Зазначила, що наявна постанова Острозького районного суду Рівненської області, за якою кримінальне провадження щодо працівника Вельбівненської сільської ради ОСОБА_5 було закрито за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, якою встановлено, що рішення, яке було покладено в основу рішення Острозького районного суду Рівненської області про визнання права власності ОСОБА_1 і ОСОБА_6 на житловий будинок і надвірні будівлі, які знаходяться в АДРЕСА_1 , а саме рішення про виділення земельної ділянки ОСОБА_3 було підроблене, що вказує на те, що особа, яка проводила будівництво зазначеного житлового будинку, і зокрема надвірних будівель, які на даний час зареєстровані за позивачкою, не мала прав на зведення цих будівель. При цьому, посилається на те, що навіть зазначеним рішенням було передано земельну ділянку для будівництва розміром 0,06 га, а ніяк не в тих розмірах земельної ділянки, на яку претендує позивачка.

Зазначає, що рішенням сільської ради ОСОБА_2 було уточнено розмір земельної ділянки, щодо якої вона отримала дозвіл на розроблення проекту землеустрою, як спадкоємиці свого батька ОСОБА_4 , та при цьому відповідачка відмовилась від частини земельної ділянки, з тим, щоб її племінниця ОСОБА_1 змогла отримати у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до норм ЦК України та ЗК України, до особи, яка набула право власності на нерухоме майно, переходить право власності чи право користування на земельну ділянку, яка була у власності чи користуванні попереднього власника будівлі, а отже, оскільки у власника будівель, якими відповідно до рішення суду від 13 листопада 2013 року був ОСОБА_3 , була в користуванні земельна ділянка площею лише 0,06 га, то і до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 мало б перейти право користування земельною ділянкою саме в цих розмірах, але оскільки судовим рішенням було встановлено, що рішення про передачу ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва житлового будинку є підробленим, то вони взагалі не мають права претендувати на земельну ділянку, що в АДРЕСА_1 , як особи, які набули право на житловий будинок, а позивачка може претендувати на зазначену земельну ділянку, як таку, на частину якої відповідачка відмовилась оформляти право на спадщину після смерті ОСОБА_4 .

Вважає, що орган місцевого самоврядування мав право вносити зміни в своє рішення №75 від 03 лютого 1994 року, так як зазначене рішення не було повністю реалізоване, оскільки з урахуванням діючого ЗК України слід було визначити, що земельна ділянка передається саме під конкретне цільове призначення і конкретного розміру.

Окрім того, рішення прийнято з врахуванням того, що ОСОБА_2 відмовилась від оформлення у власність частини земельної ділянки, належної ОСОБА_4 .

Зазначає, що Острозьким районним судом Рівненської області у справі №1713/485/12 було визнано право власності за позивачкою та ОСОБА_6 на частки житлового будинку з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 , однак зазначене рішення не містить переліку зазначених надвірних будівель.

Окрім того, вважає, що немає підстав для розгляду даної справи в суді загальної юрисдикції, оскільки в таких судах розглядаються спори щодо незаконності рішень органів місцевого самоврядування, якщо вони пов`язані з правом власності на предмет, щодо якого має бути прийнято рішення органу місцевого самоврядування, а в цій справі позивачка не має жодних майнових прав на земельну ділянку, щодо якої свого часу органом місцевого самоврядування було прийнято рішення про передачу її у власність ОСОБА_4 , а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні з матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що позивачка є дочкою ОСОБА_3 , який рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 24 вересня 2011 року був оголошений померлим, та ОСОБА_6 , є сестрою відповідачки ОСОБА_2 .

Одночасно, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 , який на даний час помер, є батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року за ОСОБА_1 , як спадкоємцем за законом ОСОБА_3 , визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 (на даний час Рівненського району) Рівненської області. Зазначене рішення мотивовано, в тому числі і тим, що ОСОБА_3 був забудовником зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями на підставі рішення виконкому Вельбівненської сільської ради депутатів трудящих Острозького району Рівненської області від 09 червня 1972 року, за яким йому було виділено земельну ділянку під будівництво житлового будинку та на підставі свідоцтва про забудову в сільських населених пунктах Української РСР, за яким йому було виділено під будівництво земельну ділянкою площею 0,06 га і планом забудови земельної ділянки.

Цим же рішенням за ОСОБА_6 визнано право власності в спільному майні подружжя на 1/2 частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 (на даний час Рівненського району) Рівненської області.

Як вбачається із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №20586352, 15 квітня 2014 року ОСОБА_1 на реалізацію рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року у справі №1713/485/12 зареєструвала своє право власності на 1/2 частку садибного житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору дарування від 19 грудня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Бернацькою І.М. та зареєстрованого в реєстрі №1888, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар належну їй на підставі рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року у справі №1713/485/12 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_1 на вказану частку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 19 грудня 2017 року.

Таким чином, на даний час позивачці ОСОБА_1 належить цілий житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду було встановлено, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_3 в 1972-1974 роках було побудовано житловий будинок, якому присвоєно адресний номер: АДРЕСА_1 , забудовником якого виступав ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням виконавчого комітету Вельбівненської сільської ради депутатів трудящих Острозького району від 09 червня 1972 року, свідоцтвом на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР та планом забудови земельної ділянки. Зокрема, судом було встановлено, що за рішенням виконкому Вельбівненської сільської ради депутатів трудящих Острозького району від 09 червня 1972 року для ОСОБА_3 на підставі рішення уповноважених зборів колгоспу ім. XXII з`їзду КПРС від 24 березня 1972 року затверджено земельну ділянку під будівництво житлового будинку і на підставі вищевказаних рішень ОСОБА_3 було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР на земельній ділянці площею 600 кв.м., виділеної з присадибних земель колгоспу. Виділення для ОСОБА_3 земельної ділянки також підтверджується планом забудови земельної ділянки площею 600 кв.м. в с.Вельбівне Острозького району.

Водночас, дослідженням матеріалів кримінальної справи №567/669/15-к, встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачувалася в тому, що 16 червня 1972 року, перебуваючи на посаді секретаря виконавчого комітету Вельбівненської сільської ради депутатів трудящих Острозького району Рівненської області, будучи, відповідно до ст.58 Закону Української Радянської Соціалістичної Республіки "Про сільську раду народних депутатів Української РСР" від 02 липня 1968 року наділеною організаційно-розпорядчими функціями, в тому числі щодо ведення діловодства виконкому сільської Ради, а також щодо виконання інших обов`язків, покладених на неї виконавчим комітетом Ради, із невстановлених мотивів, з метою формування підстави виготовлення документації на забудову земельної ділянки в с.Вельбівно Острозького району Рівненської області для ОСОБА_3 , склала завідомо неправдивий офіційний документ виписку із рішення виконкому Вельбівненської сільської Ради депутатів трудящих Острозького району Рівненської області від 09 червня 1972 року, згідно якої, на основі рішення Уповноважених зборів колгоспу ім.XXII з`їзду КПРС від 24 березня 1972 року, ОСОБА_3 затверджено ділянку під будівництво жилого будинку в с. Вельбівне між ОСОБА_9 і ОСОБА_4 , зміст якої повністю не відповідає рішенню виконкому Вельбівненської сільської Ради депутатів трудящих Острозького району Рівненської області від 09 червня 1972 року та яку, в подальшому, видала невстановленій особі, тим самим здійснила видачу завідомо неправдивого офіційного документу.

В судовому засіданні встановлено, що в рамках розгляду даної справи, прокурором було подане клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за №0000267 і ОСОБА_5 дала згоду на своє звільнення від кримінальної відповідальності та ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 07 липня 2015 року по справі №567/669/15-к кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України було закрито в зв`язку з закінченням строків давності зі звільненням її від кримінальної відповідальності.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги зазначені обставини та виходить з того, що свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР на ім`я ОСОБА_3 та план забудови земельної ділянки недійсними не визнавались та містять відомості щодо можливості проведення будівництва ОСОБА_3 житлового будинку з одним сараєм на земельній ділянці площею 600 кв.м., тобто площею 0,06 га.

Водночас, суд зазначає, що документи, які були предметом дослідження в межах кримінальної справи щодо ОСОБА_5 містять відомості про те, що будівництво ОСОБА_3 житлового будинку з надвірними будівлями мало проводитись на земельній ділянці площею 0,06 га між земельними ділянками, виділеними ОСОБА_9 і ОСОБА_4 .

Рішенням Вельбівненської сільської ради Острозького району №75 від 03 лютого 1994 року на підставі статей 17, 56, 57, 67 ЗК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1992 року №15/92 «Про приватизацію земельних ділянок», передано у приватну власність громадян земельні ділянки в межах населеного пункту с.Вельбівно, в тому числі ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства в с.Вельбівно.

Очевидним є те, що одна з земельних ділянок, яка входить до складу земель загальною площею 0,60 га була передана за вказаним рішенням у власність ОСОБА_4 є земельна ділянка, яка межує з земельною ділянкою площею 0,06 га, на якій провів будівництво житлового будинку з надвірними будівлями ОСОБА_3 , оскільки за дослідженими документами зазначене будівництво проведено між земельними ділянками, виділеними ОСОБА_9 і ОСОБА_4 .

В судовому засіданні встановлено, що за матеріалами Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок населеного пункту с.Вельбівне станом на 2015 рік по Вельбівненській сільській раді Острозького району, зокрема по АДРЕСА_1 , обліковувались дві земельні ділянки: площею 0,0563 га, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1281, відноситься до земель житлової та громадської забудови (присадибна ділянка) і ні за ким не рахується та площею 0,0692 га, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1267, відноситься до земель житлової та громадської забудови (присадибна ділянка) і ні за ким не рахується.

Водночас, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належний позивачці, знаходиться на земельній ділянці площею 0,0563 га, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1281, відноситься до земель житлової та громадської забудови (присадибна ділянка). Зліва від вказаної земельної ділянки знаходиться земельна ділянка під номером 1282 площею 0,2788 га, яка обліковується на ОСОБА_10 як присадибна земельна ділянка і город. Таким чином, земельна ділянка, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1267 площею 0,0692 га входить до складу земельної ділянки, яка була передана у власність ОСОБА_4 за рішенням Вельбівненської сільської ради Острозького району №75 від 03 лютого 1994 року.

Той факт, що ОСОБА_4 згідно з рішенням Вельбівненської сільської ради №75 від 03 лютого 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» передано у приватну власність для ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку площею 0,60 га в с.Вельбівно підтверджено архівною довідкою №А-23/04-01 від 07.09.2021 архівного відділу Рівненської РДА.

В судовому засіданні з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_4 , що підтверджено і довідкою приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу Рівненської області Тишкун Ж.Я., яка досліджувалась судами.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини відповідно, до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Земельним Кодексом України встановлювалось, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; виготовлення технічної документації на земельну ділянку; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження меж земельної ділянки із власниками чи користувачами суміжних земельних ділянок; одержання у встановленому порядку правовстановлюючого документу на землю; державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та, відповідно до статті 1216 ЦК України, не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, яким визначено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу та встановлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При цьому, державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Отже, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, що мало місце в даному випадку, оскільки спірна земельна ділянка передавалась ОСОБА_4 в порядку Декрету Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1992 року №15/92 «Про приватизацію земельних ділянок», то орган місцевого самоврядування правомірно сприяє спадкоємцеві ОСОБА_2 у завершенні процедури приватизації земельної ділянки.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з положеннями частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною сьомою вказаної статті ЗК України встановлено, що відповідний орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Підставою відмови у погодженні проекту може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно до частини дев`ятої статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини десята, одинадцята статті 118 ЗК України).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в статті 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень.

Відповідно до ст.23 ЗК України 1991 року (чинний на час прийняття рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району №75 від 03 лютого 1994 року), право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

В судовому засіданні встановлено, що за життя ОСОБА_4 не виготовив державного акту на право власності на земельну ділянку, а отже у зв`язку зі смертю не завершив процедуру приватизації землі.

Зазначену процедуру завершує ОСОБА_2 , як спадкоємиця ОСОБА_4 і саме рішенням Вельбівненської сільської ради Острозького району від 09 квітня 2019 року №580 ОСОБА_2 , як спадкоємиці ОСОБА_4 , було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо становлення меж земельних ділянок в натурі та цим же рішенням внесено зміни в рішення Вельбівненської сільської ради №75 від 03 лютого 1994 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність та постійне користування» в частині визначення (уточнення площі та цільового призначення земельних ділянок, що передані в приватну власність ОСОБА_4 , а саме «для ведення особистого підсобного господарства» визначити як «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд загальною площею 0,0692 га, біля житлового будинку ОСОБА_1 в районі АДРЕСА_1 на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області» та «для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,1943 га, в тому числі: ділянка № НОМЕР_1 0,0943 га для ведення особистого селянського господарства на північ від садиби ОСОБА_1 в с.Вельбівно на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області; ділянка № НОМЕР_2 0,0980 га для ведення особистого селянського господарства на північ від садиби ОСОБА_1 в с.Вельбівно на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області».

Таким чином, зазначене рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району не було повністю реалізоване, а отже зазначена сільська рада мала право вносити в нього зміни, з врахуванням того, що такі зміни не порушують права ОСОБА_2 , як спадкоємиці ОСОБА_4 за заповітом.

В судовому засіданні встановлено, що 12 червня 2020 року Вельбівненська сільська рада Острозького району Рівненської області прийняла рішення №906 «Про розгляд заяви щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд», яким відмовила ОСОБА_1 у дозволі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), орієнтовною площею 0,1255 га за рахунок земель житлової та громадської забудови в с.Вельбівно на території Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області. Дана відмова мотивована тим, що дана земельна ділянка відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року та рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №75 від 03 лютого 1994 року передана у власність ОСОБА_4 .

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що до неї перейшло право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що в АДРЕСА_1 та посилаючись на ст.120 ЗК України, вважає, що має право на земельну ділянку розміром 0,1255 га, на якій розташоване зазначене будинковолодіння, яка відноситься до земель комунальної власності, в той час як Вельбівненська сільська рада передала зазначені земельні ділянки ОСОБА_2 , як спадкоємцю ОСОБА_4 .

Суд вважає таке твердження помилковим, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що батькові позивачки було видано свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах УРСР на земельній ділянці площею 600 кв.м. виділеній з присадибних земель колгоспу, що також підтверджується планом забудови земельної ділянки площею 600 кв.м. в с.Вельбівне Острозького району, і оскільки ч.1 ст.120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення, а доказів того, що батько позивачки набув право власності на зазначену земельну ділянку суду не надано, то позивачка має право на земельну ділянку, яка лише призначена для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, в розмірі, який не перевищує 0,06 га.

За таких обставин, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Окрім того, вирішуючи спір, суд виходить з того, що він стосується земельних ділянок, право власності на які отримав ОСОБА_4 в порядку, визначеному Декретом Кабінету Міністрів України від 25.12.1992 №15/92 «Про приватизацію земельних ділянок» і право на які має ОСОБА_2 , як спадкоємець ОСОБА_4 за заповітом, а отже даний спір має бути вирішений саме місцевим загальним судом.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що рішення Острозького районного суду Рівненської області від 13 листопада 2013 року не містить переліку надвірних будівель, право власності на які визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Такий перелік містить договір дарування від 19 грудня 2017 року, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_1 прийняла в дар 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в АДРЕСА_1 . Зокрема з зазначеного договору вбачається, що до будинку відноситься: «Б» - сарай, «Г» - літня кухня, «г» - сарай, «Д» - сарай, «д» - сарай, «Ж» - літня кухня, «ж» - сарай, «ж-1» - сарай, «ж-2» - сарай, «ж-3» - навіс, «ж-4» - сарай, «№1» - огорожа, «№2» - ворота, «№3» - огорожа, «К» - колодязь, «В» - вбиральня, «З» - вбиральня, «І» - замощення.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що сторонами не надано документів, які підтверджують, що будівництво надвірних будівель на земельній ділянці площею 0,0692 га, яка на зведеному інвентарному плані має номер 1267, проведено на законних підставах, в тому числі ОСОБА_3 , якому було дозволено будівництво лише одного сараю, однак враховуючи їх фізичну наявність на зазначеній земельній ділянці, суд вважає, що право користування зазначеною земельною ділянкою може бути вирішено в порядку, визначеному Главою 16 ЗК України (Право земельного сервітуту).

Водночас, перебування на зазначеній земельній ділянці нерухомого майна вказує на те, що зазначений спір є спором, який підсудний місцевому загальному суду.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволені позову відмовлено, то витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачкою.

Керуючись статтями 5, 12, 13, 141, 211, 258, 263-265, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

в позові ОСОБА_1 до Острозької міської ради Рівненської області, ОСОБА_2 про визнання протиправним і скасування рішення Вельбівненської сільської ради Острозького району Рівненської області №580 від 09 квітня 2019 року «Про внесення змін у рішення сільської ради від 03 лютого 1994 року №75 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і постійне користування», надання дозволу на виготовлення технічної документації із встановлення меж в натурі ОСОБА_2 (спадщина) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ),

відповідач Острозька міська рада Рівненської області (місцезнаходження: м.Острог, вул.Героїв Майдану, 4 Рівненської області, ),

відповідач ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення складено 30.01.2023.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.