рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/702/23

Номер провадження 2/495/452/2023

30 січня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Боярського О.О.,

при секретарі Саханові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до ОСОБА_2 в якому просить суд:

-розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеській області, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 221;

-відібрати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання батька, у зв`язку із самостійним вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері.

В обґрунтування позову зазначено, що 11 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеській області, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 221.

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини.

Позивач вказує, що на даний час стосунки позивача із дружиною погіршились, сторони перестали проживати однією сім`єю, перестали вести спільне господарство, припинили шлюбні відносини та шлюб залишається лише формальним, оскільки сторони як подружжя вже перестали проживати разом, у сторін різні погляди на життя, побут та сімейні цінності.

Довготривалий час сторони проживають окремо.

Позивач вказує, що він з сином проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає ОСОБА_1 , на теперішній він один виховує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина знаходиться на повному утриманні та вихованні позивача, оскільки мати не приймає будь-якої участі у вихованні сина, не спілкується із сином, не проявляє до сина уваги, не цікавиться його розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку із сином, тим самим ОСОБА_2 фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

Позивач вказує, що нещодавно ОСОБА_2 змінила своє місце проживання та місце проживання сина ОСОБА_5 без згоди позивача, як батька, переховувала від позивача місце знаходження дитини.

Однак постійного місця проживання відповідачка ОСОБА_2 не має, не в повній мірі може забезпечити дитину усім необхідним, що призвело до необхідності визначити в судовому порядку місце проживання неповнолітньої дитини разом із батьком, що буде відповідати найкращим інтересам сина.

Позивач вказує, що йому також стало відомо, що ОСОБА_2 у найближчий час збирається виїжджати на заробітки за територію України, однак на його думку задля гармонійного розвитку дитини, син ОСОБА_5 має проживати разом із ним, оскільки під час проживання з позивачем дитина неодноразово висловлював намір проживати з батьком.

ОСОБА_1 вказує, що має у користуванні житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить батькам відповідача. Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про те, що він в повній мірі може забезпечити сина постійним місцем проживання та належним фінансовим забезпеченням.

Намагання визначити місце проживання дитини із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси сина та його права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження його сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідусем, надання дитині можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24 січня 2023 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

30.01.2023 року сторони у судове засідання не з`явились.

Позивач в судове засідання не з`явився. Адвокат Гербей А.А., який діє в інтересах позивача подав заяву від 30.01.2023 року просить справу розглядати у його відсутність та задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася. 30.01.2023 року до суду надійшла заява відповідачки ОСОБА_2 про розгляд справи без участі відповідачки, відповідно до якої вказує, що вона підтверджує обставини, викладені позивачем у позові та визнає позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, не заперечує щодо відібрання сина ОСОБА_5 у неї без позбавлення її батьківських прав та визначення місця проживання дитини із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання позивача. Вказує також, що наслідки визнання позову їй роз`яснені та зрозумілі.

У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом було встановлено, що 11 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеській області, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 221.

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини.

Позивач вказує, що на даний час стосунки позивача із дружиною погіршились, сторони перестали проживати однією сім`єю, перестали вести спільне господарство, припинили шлюбні відносини та шлюб залишається лише формальним, оскільки сторони як подружжя вже перестали проживати разом, у сторін різні погляди на життя, побут та сімейні цінності.

Довготривалий час сторони проживають окремо.

Позивач вказує, що він з сином проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Як зазначає ОСОБА_1 , на теперішній він один виховує неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дитина знаходиться на повному утриманні та вихованні позивача, оскільки мати не приймає будь-якої участі у вихованні сина, не спілкується із сином, не проявляє до сина уваги, не цікавиться його розвитком, не підтримує будь-якого зв`язку із сином, тим самим ОСОБА_2 фактично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та не приймає участі у здобутті сином морального та фізичного виховання.

Позивач вказує, що нещодавно ОСОБА_2 змінила своє місце проживання та місце проживання сина ОСОБА_5 без згоди позивача, як батька, переховувала від позивача місце знаходження дитини.

Однак постійного місця проживання відповідачка ОСОБА_2 не має, не в повній мірі може забезпечити дитину усім необхідним, що призвело до необхідності визначити в судовому порядку місце проживання неповнолітньої дитини разом із батьком, що буде відповідати найкращим інтересам сина.

Позивач вказує, що йому також стало відомо, що ОСОБА_2 у найближчий час збирається виїжджати на заробітки за територію України, однак на його думку задля гармонійного розвитку дитини, син ОСОБА_5 має проживати разом із ним, оскільки під час проживання з позивачем дитина неодноразово висловлював намір проживати з батьком.

ОСОБА_1 вказує, що має у користуванні житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві власності належить батькам відповідача. Вказані обставини, на думку позивача, свідчить про те, що він в повній мірі може забезпечити сина постійним місцем проживання та належним фінансовим забезпеченням.

Намагання визначити місце проживання дитини із Позивачем пов`язане з бажанням захистити інтереси сина та його права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний, збереження його сталих соціальних зв`язків із однолітками, родичами, хрещеними батьками, бабусею та дідусем, надання дитині можливості самостійно без стороннього тиску визначитись із власною долею з урахуванням думки як матері так і батька.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 визнала у повному обсязі.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Частинами 3, 4 статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ст.105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення.

Згідно із частиною 2 статті 115 Сімейного кодексу України, документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно із ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам, суд приходить до висновку про необхідність розірвати шлюб між сторонами.

Крім того, враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення інтересів та прав дитини, зважаючи на те, що відповідачка визнала позов у повному обсязі та не заперечувала щодо відібрання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї без позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання батька, суд приходить до висновку, що насамперед мають бути забезпечені якнайкращі інтереси неповнолітньої дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком, суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання сина ОСОБА_5 разом із ним за адресою його проживання, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо під час розгляду справи батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання дитини, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, та враховуючи той факт, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам дитини, суд вважає необхідним розірвати шлюб між сторонами, а також враховуючи той факт,що відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього сина ОСОБА_5 та в ході розгляду справи визнала позов ОСОБА_1 у повному обсязі, то у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину суд вважає за можливе, відібрати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання батька, оскільки це відповідатиме якнайкращим інтересами самої дитини.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеській області, про що видано свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис № 221.

У зв`язку із самостійним вихованням дитини батьком ОСОБА_1 без участі матері, відібрати неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення батьківських прав та визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із батьком ОСОБА_1 за адресою постійного проживання батька.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський