Справа № 342/986/23
Провадження № 22-ц/4808/1229/23
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.,

секретаря Кузів А.В.

з участю представників: ОСОБА_1 адвоката Юркевич Х.М., яка також діє в інтересах ОСОБА_2 , який бере участь у розгляді справи;

ОСОБА_3 її адвоката Васютина Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Городенківського районного суду від 22 серпня 2023 року, ухвалене у складі судді Гайдич Р.М. в м. Городенко за заявою представника заявника адвоката Васютина Ярослава Володимировича, який діє в інтересах заявника ОСОБА_3 , про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернулась через систему «Електронний суд» в суд з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа Територіальний сервісний центр МВС №7342 м. Кіцмаль Чернівецької області.

Заява мотивована тим, що 23.03.2023 на підставі довіреності р/н 55012758 посвідченої приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Глущенко І.В., заявницею ОСОБА_3 було надано ОСОБА_4 в користування належний їй на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 17.12.2019 ТСЦ 2643 транспортний засіб марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузув,рама) НОМЕР_2 , колір білий, рік випуску 2001, реєстраційний номер НОМЕР_3 . Під час користування транспортним засобом ОСОБА_4 неодноразово допускав порушення ПДР, що мало наслідком винесення постанов про притягнення заявниці ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності. На її неодноразові звернення про сплату штрафів ОСОБА_4 не реагував. Разом з тим, 01.08.2023 в за стосунку «Дія» свого мобільного телефону, заявниця помітила, що серед списку її документів зникла інформація про реєстрацію транспортного засобу Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузув,рама) НОМЕР_2 . 03.08.2023 заявниця, як власник транспортного засобу подала до нотаріуса заяву про скасування довіреності на підставі п.2 ч.1 ст.248 ЦК України і нотаріус цього ж дня скасував довіреність та вніс відомості до Єдиного реєстру. Після припинення дії довіреності заявниця намагалась повернути належний їй транспортний засіб, але ОСОБА_4 на її неодноразові звернення не реагував, телефонні дзвінки ігнорував. 21.08.2023 представником заявниці на адвокатський запит, отримано відповідь № 31/24/766АЗ-12-2023 ТСЦ МВС № 7342 від 10.08.2023 яким ТСЦ МВС № 7342 повідомляє, що транспортний засіб марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, номер шасі (кузув,рама) НОМЕР_2 з обліку не знімався, перереєструвався на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 14.06.2023 із зазначеною вартістю 296 000 грн. на нового власника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також до відповіді на запит додано копію договору купівлі-продажу № 7342/2023/3876734 від 14.06.2023 на підставі якого проведено перереєстрацію транспортного засобу. З цього приводу заявниця ОСОБА_3 вважає за необхідне повідомити суд, що дозволу та згоди на відчуження належного їй транспортного засобу ОСОБА_4 не надавала, при цьому, ціну продажу транспортного засобу ОСОБА_4 із заявницею не погоджував, грошові кошти отримані від реалізації ОСОБА_4 заявниці не повернув. Більше того, ОСОБА_4 діючи за довіреністю від імені ОСОБА_3 , без її згоди та дозволу продав вказаний транспортний засіб своїй дружині ОСОБА_1 , що також свідчить, що ним було незаконно здійснено перереєстрацію права власності на вищевказаний автомобіль та вказаний транспортний засіб намагається відчужити.

У зв`язку із наміром подати до Городенківського районного суду позовну заяву до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ТСЦ № 7342 РСЦ ГСЦ МВС в Чернівецькій області про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, ОСОБА_3 вважає за необхідне до подання позовної заяви, звернутись до суду із заявою про забезпечення позову в порядку ст.152 ЦПК України шляхом накладення арешту та заборонити відчуження транспортного засобу марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, рік випуску 2001, колір білий, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , який на підставі договору купівлі-продажу № 7342/2023/3876734 транспортного засобу від 14.06.2023, який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4

Ухвалою Городенківського районного суду від 22 серпня 2023 року заяву представника заявника адвоката Васютина Ярослава Володимировича, який діє в інтересах заявника ОСОБА_3 , про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено частково. Заборонено відчуження транспортного засобу марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, рік випуску 2001, колір білий, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , який на підставі договору купівлі-продажу № 7342/2023/3876734 транспортного засобу від 14.06.2023 належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 . В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про відмову у забезпеченні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що накладення заборони на відчуження транспортного засобу позбавляє її, як власницю, права розпоряджатись належним їй автомобілем. При цьому відсутні будь-які докази, що існують загрози продажу вказаного автомобіля та таких не надана заявницею.

29 вересня 2023 року представник ОСОБА_3 адвокат Васютин Я.В.подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечив, вважає ухвалу суду законною і обгрунтованою. Вказує, що застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна, а саме транспортного засобу марки Mercedes- Benz моделі 316 CDI, рік випуску - 2001, колір білий, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , яке перебуває у власності ОСОБА_1 , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову ОСОБА_3 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Юркевич Х.М., яка також діє в інтересах ОСОБА_2 , який бере участь у розгляді справи підтримала доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_3 та її адвокат Васютин Я.В. вважає рішення суду законним та обгрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову с наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся. При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій у разі задоволення позову може бути ускладнено чи стане неможливим виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Оскільки представник заявника не навів достатнього обтрунтування необхідності застосування визначеного заходу забезпечення позову та не надав доказів на підтвердження всіх вказаних у заяві обставин, тому судом першої інстанції безпідставно вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» моделі 316 CDI, який перебуває у її власності. Крім того, вказує, що адвокат, який діяв від імені заявниця був неуповноважений на подання і підписання заяви про забезпечення позову, оскільки відсутній договір про надання правової допомоги.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам з якими ОСОБА_3 має намір звернутися до суду, балансу інтересам сторін, суд приходить до висновку про вжиття заходів забезпечення позову саме шляхом заборони відчуження вказаного в заяві про забезпечення позову майна. Суд зазначає, що заборона на відчуження транспортного засобу не є позбавленням права власності ОСОБА_1 , і цей захід не перешкоджає користуванню вищевказаним транспортним засобом. Таким чином, застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного майна, а саме транспортного засобу марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, рік випуску 2001, колір білий, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , яке перебуває у власності ОСОБА_1 , є адекватним та ефективним способом забезпечення позову.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що до подання позову ОСОБА_3 у серпні 2023 року звернулась через систему «Електронний суд» в суд з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборонити відчуження транспортного засобу марки Mercedes-Benz моделі 316 CDI, рік випуску 2001, колір білий, номер кузова (шасі,рама) НОМЕР_2 , який на підставі договору купівлі-продажу № 7342/2023/3876734 транспортного засобу від 14.06.2023, який належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жительці АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року у справі № 331/1255/17 (провадження № 61-11180св18) зазначено, що «забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням адекватності вимог заявника, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, ймовірності утруднення виконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Безпідставне застосування заходів забезпечення позову може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Враховуючи вищевикладене, постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції вірно врахував доведеність існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову ОСОБА_3 , що підтверджується наміром відчужити спірний автомобіль (а.с.23)

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 правомірно володіє транспортним засобом, який є предметом забезпечення позову, оскільки процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Забезпечення позову повинно гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Головною метою забезпечення позову є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення завдання значної шкоди заявнику.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Учасники справи підтверджують, що в строк, визначений ч. 4 ст. 152 ЦПК України заявницею ОСОБА_3 подано позов до суду.

Заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі (частина тринадцята статті 158 ЦПК України).

Такі правові висновки містяться в постанові у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20 (провадження № 61-3480сво21).

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відсутні підстави для забезпечення позову до подання позову, оскільки спростовуються доказами, які містяться у матеріалах справи та яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність договору про надання правової допомоги, який встановлює повноваження представника ОСОБА_3 адвоката Васютина Ярослава Володимировича на подання і підписання заяви про забезпечення позову, слід виходити з наступного.

Відповідно до частини четвертої статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з підпунктом 10 Положення про ордер на надання правової допомоги, затвердженого рішенням Національної Асоціації адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, ордер, який видається адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис адвоката, який надає правничу (правову) допомогу на підставі цього ордера, та підпис керівника адвокатського бюро, адвокатського об`єднання і скріплений печаткою юридичної особи.

Положення наведених норм права дають підстави для висновку, що повноваження адвоката як представника сторони мають бути підтверджені ордером або довіреністю цієї сторони, що посвідчує такі повноваження.

Виходячи зі змісту частин першої, третьої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ордер може бути оформлений адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням) лише на підставі вже укладеного договору. Крім того, адвокат несе кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення суду про повноваження представляти іншу особу в суді, а так само умисне невнесення адвокатом до ордера відомостей щодо обмежень повноважень, установлених договором про надання правничої допомоги (стаття 400-1 Кримінального кодексу України).

Ордер, який видано відповідно до статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката.

Представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Обмеження повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії мають бути застережені у виданій йому довіреності або ордері. Про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви (частини перша, друга, четверта статті 64 ЦПК України).

Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером ЦПК України не вимагає.

Подібні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 9901/736/18 (провадження № 11-989заі18) та постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 182/9172/18 (провадження № 61-13797св19).

Таким чином, звертаючись до суду через систему «Електронний суд» із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Васютин Я.В. на підтвердження своїх повноважень надав ордер, який є достатньою самостійною підставою, що надає право адвокату на підписання документів від імені особи, учасника справи, в тому числі і на підписання і подання заяви про забезпечення позову.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Ухвалу Городенківського районного суду від 22 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складено 05 жовтня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О.Максюта

Л.В.Василлишин