Справа № 953/2789/22
29 вересня 2023 року м.Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Лисиченко С.М.,
за участі секретаря судового засідання - Кот Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» про відшкодування шкоди, завданої злочином ,-
Також, позивачка зазначила, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 , складає 201 088,46 грн. Посилалась на те, що ОСОБА_3 зазнав моральних та фізичних страждань, які позначили негативні зміни в його житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні спогади, неможливість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, порушення сну, емоційна напруга. ОСОБА_3 в момент отримання тілесних ушкоджень переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес. Надалі, ОСОБА_3 був вимушений проходити стаціонарне лікування з оперативним втручанням, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури. За життя ОСОБА_3 вважав, що справедлива сума моральної шкоди, внаслідок ДТП становила 150 000грн., збільшити свої позовні вимоги йому завадила смерть. Позивачка вважає, що НАСК «Оранта» повинна також сплатити 5% від страхової виплати, тобто 1088,46 грн. Якщо б кримінальна справа була розглянута судом вчасно, то сума до стягнення складала б у розмірі 151 088,46 грн. Вказала, що весь час після травмування та до смерті ОСОБА_3 вона, як донька опікувалась ним, несла витрати на ліки зі своїх особистих коштів, постійно бачила страждання батька від болю, всіляко намагалась облегшити його страждання. В період лікування батька вона вимушено витрачала додаткові зусилля на подолання особистих негативних явищ: втомленість, нервозність, дратівливість. Вважає, що їй також була спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 50 000 грн., що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 23.02.2022 прийнято до розгляду та відкрито загальне позовну провадження у справі.
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 12.12.2022 закрито підготовче провадження у справі.
Позивачка. та її представник-адвокат Коваль О.М. в судове засідання, призначене 29.09.2023, не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином. Представник позивачки - адвокат Коваль О.М. подав до суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Правом на подання відзиву не скористались.
Враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за їх відсутності та згідно із частиною 4 статті 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.
Відповідно до вимог частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до статті 49 КК України, суд може закрити кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності. Однак, звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не має реабілітуючого характеру і означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає йому право заперечувати проти закриття справи (провадження) і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку.
Згідно із частиною 6 статті 82 ЦПК України обставини, ухвала про закриття провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності , яка набрала законної сили , є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, стосовно якої постановлена ухвала, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно даних свідоцтві про смерть, видане згідно із статтею 30 Закону про реєстрацію населення 5725-1965 року в Бюро реєстрації населення та імміграції в м.Хайфа, держава Ізраїль, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Хайфа, держава Ізраїль.
Згідно даних свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 21.05.1982, ОСОБА_1 народилась ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблений актовий запис №1591. Батьками позивачки зазначені: ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .
Відповідно до даних, які містяться в свідоцтві про право на спадщину за законом від 17.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мірошниченко Т.П., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , успадкувала після смерті ОСОБА_3 , як його донька, страхову виплату по Договору №АІ/9762852 від 14.11.2016, укладеного спадкодавцем з НАСК «Оранта», розмір якої складає 31 398,91 грн.
Відповідно до частини 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.
В постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 вказано, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України (стаття 1219 ЦК України).
Згідно із статтею 1229 ЦК України страхові виплати (страхове відшкодування ) спадкуються на загальних підставах. Якщо страхувальник у договорі особистого страхування призначив особу, до якої має перейти право на одержання страхової виплати у разі його смерті, це право не входить до складу спадщини.
Відповідно до статті стаття 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
А отже, тлумачення статей 1227 та 1229 ЦК України, дає підстави суду зробити висновок, що члени сім`ї спадкодавця або ж спадкоємці не мають права вимагати перерахунку нарахованих страхових виплат, оскільки такі права мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, оскільки така можливість пов`язана з його суб`єктивним правом.
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на її користь маральної шкоди, у розмірі 150 000,00 грн., заподіяної ОСОБА_3 в наслідок кримінального правопорушення, суд зазначає наступне.
Як вище зазначалося, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (стаття 1219 ЦК України).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Хайфа, державі Ізраїль.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позивачка, як донька та спадкоємиця померлого ОСОБА_3 , не має право на відшкодування моральної шкоди, завданої її батьку, в результаті вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частинні.
Щодо позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заподіяної їй маральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.
Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин).
Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Як зазначив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20, гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61?1132св22).
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Стаття 1167 ЦК України передбачає загальні підстави відповідальності за спричинену моральну шкоду в позадовоговірних відносинах, зокрема, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальною нормою ЦК України передбачено, зокрема: відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, яка відшкодовується одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів, та завдана смертю фізичної особи, яка відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживала з нею однією сім`єю; відшкодування (компенсація) шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.
Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особі.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц, постанові Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19.
Суд зазначає, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
При цьому, у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою особи ( постанова Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20).
Підставою позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн., позивачка зазначає факт завдання їй протиправними діями відповідача - вчинення ним кримінального правопорушення, в результаті якого батько позивачки ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості та тривалий час проходив лікування, моральної шкоди, яка виразилася: у душевних стражданнях позивачки, яка бачила страждання батька від болю та всіляко намагалася облегшити його; додаткових зусиллях на подолання особистих негативних явищ, зокрема, втомленість, нервозність, дратливість; купівлю ліків за особисті кошти на лікування батька; зміни повсякденних навичків, пристосування до психічних перевантажень, збільшення своїх фізичних зусиль при виконанні трудових обов`язків.
В межах розгляду справи встановлено, що 30.12.2016, в результаті порушення ОСОБА_2 п.10.1 та 18.1 Правил дорожнього руху України, який був водієм транспортного засобу, останній допустив наїзд на пішохода ОСОБА_3 , який в цей час рухався по нерегульованому пішохідному переходу. Пішохід ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме: закритий перелом лівої гомілки у вигляді уламкового перелому верхньої третини діалізу великогомілкової кістки зі значним зміщенням, поперечного перелому середньої третини діалізу малогомілкової кістки зміщення. Порушення вимог п.10.1,18.1 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_2 , перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками .
Згідно даним медичної документації, яка міститься в матеріалах справи, ОСОБА_3 , у зв`язку з отриманими 30.12.2016 в результаті ДТП тілесними ушкодженнями перебував на стаціонарному лікуванні в період з: 30.12.2016 по 09.03.2017, 03.04.2017 по 27.04.2017, 07.06.2017 по 13.07.2017, із діагнозом: закритий, перелом обох кісток лівої гомілки на межі з/3-в/3, що уповільнився, ускладнився нагноєнням м`яких тканин на місці проведення стрижнів. Паратравматична екзема лівої гомілки. Деформуючий спондилоартроз Тh12-L5-S1. Правобічний коксартроз ІІ. Гіпохромна анемія. 04.07.2017, ОСОБА_3 , у зв`язку із закритим оскольчатим переломом обох кісток лівої гомілки із зміщенням фрагментів великогомілкової кістки фіксований в АВФ, запаленням м`яких тканин лівої гомілки, нестабільності стрижнів АВФ, було проведено оперативне втручання перелому малогомілкової кістки, що зрісся.
Відповідно до даних консультативного висновку № 814843, виданого 27.03.2017 ДЗ «Інституту патології хребта та суглобів ім. проф..М.І. Ситенко» для надання до МСЕК, у ОСОБА_3 мається стійкий, виражений наслідок комбінованої травми лівої нижньої кінцівки. Стан після шкірно-пластичних операцій. Зростаючий, залишковою дислокацією, оскольчатий перелом обох кісток лівої гомілки в з/з. Стан після МОС. Зрослий перелом в/3 лівої малої гомілкової кістки. Гранулюючі рани лівої гомілки. Стійкий, вираженний больовий синдром. Опорно-кіноматична функція лівої нижньої кінцівки, функція ходьби значно порушені.
Судом встановлено, оскільки не спростовано відповідачем, що позивачка є єдиною донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим, в період його лікування та реабілітації опікувалась ним. Дружина ОСОБА_3 , відповідно до свого похилого віку, була позбавлена можливості здійснити належний його догляд.
Як вище зазначалося, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Документів, які б містили данні про причини смерті останнього, матеріали справи не містять.
З урахуванням встановлених обставин справи та розподілу тягаря доказування, суд приходить до висновку, що позивачкою доведено наявність заподіяння їй діями ОСОБА_2 моральної шкоди, яка виразилася у протиправній поведінці щодо її батька, та те, що між такими діями та заподіяною шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а відповідачем не спростовано відсутність протиправності та його вини в завданні такої моральної шкоди.
При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, які позивачка зазнала у зв`язку із доглядом та тривалим лікуванням її батька, який переніс декілька хірургічних втручань, мав стійкий, виражений больовий синдром та надалі, функція його ходьби значно порушилася, як наслідок отримання ним тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яке сталося з вини ОСОБА_2 , суд вважає, що на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 25 000,00 грн., як грошової компенсації моральної шкоди з ОСОБА_2 .
Керуючись ст.. 4,10-13,76-82,89,133- 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Національної акціонерної страхової компанії «Оранта» про відшкодування шкоди, завданої злочином - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень.
В задоволені іншої частини позову - відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до вимог ст.284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відомості щодо учасників справи:
позивачка: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживанняя: АДРЕСА_2 ;
представник позивача: адвокат Коваль О.М., адреса: АДРЕСА_3 ;
відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий, адреса: АДРЕСА_4 .
Суддя - С.М. Лисиченко