ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/807/1904/23 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він з відповідачем знаходиться в трудових відносинах та працює на посаді диспетчера маневрового залізничної станції Запоріжжя-1. Наказом № 109/ОС від 10 грудня 2021 року, його було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форми 028-1/о), вважає цей наказ незаконним, у зв`язку з його відстороненням підлягає стягненню на його користь заробітна плата за час незаконного відсторонення від виконання посадових обов`язків. Вказав, що такої підстави для відсторонення як відмова від проведення вакцинації від COVID-19 нормами КЗпП не передбачено. Крім того зазначив, що відповідно до посадової інструкції від 29 вересня 2021 року № ДС 84/28 диспетчера маневрового залізничної станції основними завданнями позивача під час виконання своїх трудових обов`язків є робота з документами, інформаційною базою, електронною поштою, системою оповіщення тощо.

На підставі вищевикладеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ № 109/ОС від 10 грудня 2021 року, виданий Акцонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька ирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити його на роботі. Стягнути з Акцонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення (вимушеного прогулу) позивача від роботи з 10 грудня 2021 року по дату ухвалення судом рішення у цій справі. А також стягнути судові витрати зі сплати судового збору та на професійну правничу допомогу у повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду Запорізької області від 25 липня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано Наказ № 109/ОС від 10 грудня 2021 року, виданий Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час незаконного відсторонення (вимушеного прогулу) позивача від роботи з 10 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно у сумі 41 999,13 грн.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 452,80 грн та на професійну правничу допомогу у сумі 12 000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову,

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що Акціонерне товариство «Українська залізниця» включено до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, у зв`язку із чим його працівники підлягали обов`язковому щепленню проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 « Про затвердження переліку професій, виробництв, та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим, профілактичним щепленням», відповідність якого положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод перевірено Міністерством юстиції України. Позивач не надав відомостей про здійснення профілактичного щеплення проти СОVID-19, як і медичноного висновку про наявність противопоказань для проведення вакцинації, що на думку заявника, свідчить про його ухилення від зазначеного щеплення. Суд не врахував, що на робочому місці позивач потенційно може мати від п`яти соціальних контактів, а з врахуванням користування ним приміщень загального користування кількість соціальних контактів на робочому місці є необмеженою, по колу функціональних обов`язків, проводить інструктаж з охорони праці з іншими працівниками. Організувати надомну чи дистанційну роботу для позивача відповідач не має можливості, оскільки робота позивача пов`язана із роботою з стаціонарними механізмами.Суд безпідставно прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог, яку відповідач не отримував та про її існування дізнався лише з оскаржуваного рішення суду. Судом не враховано довідку про розмір середньої заробітної плати наданої відповідачем за № 19 від 05 січня 2022 року, яка складена у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 № 100, тоді як розрахунок заробітної плати долучений позивачем у справі, є лише розрахунком його заробітної плати за шість місяців. Здійснений розрахунок судом робочих годин є безпідставним, так як позивач має змінний характер роботи, графіків можливого виходу на роботу (зміну) у грудні, січні, лютому сторонами не надавались. Взяття кількість годин відпрацьованих у місяцях які передували відстороненню є недоречним. Не було враховано заперечення відповідача на витрати позивача на правничу допомогу, як в частині підтвердження належними доказами обсягу наданих позивачу послуг та виконаних робіт, так й в частині їх співмірності в розмірі складності справи та з вимогами заявленими до суду.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представник, адвокат Тивоненко Д.Р. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсторонивши позивача від роботи відповідач порушив законне право позивача на працю. З аналізу функціональних обов`язків позивача слідує, що він переважно працює з електронною системою, документами, інформаційною базою, електронною поштою, гучномовцем. Тобто, суд прийшов до висновку, що умови праці позивача, у яких він виконує трудові обов`язки, не збільшують вірогідність зараження СОVID-19 самого позивача та інших працівників. Покладаючи обов`язок на відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, суд виходив з того, що строк вимушеного прогулу слід рахувати з дати відсторонення, з 10 грудня 2021 року і до дати, що передує його допуску до роботи, яким є 28 лютого 2022 року. Витрати позивача понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 грн підтверджені належними та допустимими доказами.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця», на посаді диспетчера маневрового станції Запоріжжя-1, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 (а.с.23-26).

Наказом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця»№109/ОС від 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о).

Підстава: Лист-ознайомлення № 1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 № 1645-ІІІ, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 № 2153, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 №1236 (а.с.30).

З даним наказом ОСОБА_1 10 грудня 2021 роу ознайомлений, про що свідчить його підпис та додатково напис, що з даним наказом не погоджується, оскільки він суперечить чинному законодавству та порушує його права, визначені Конституцією України ( а.с. 30).

При відстороненні ОСОБА_1 відповідач керувався статтею 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153 зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопаада 2021 року № 2393 пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236.

Згідно наказу від 01 березня 2022 року ОСОБА_1 допущений до роботи з 01 березня 2022 року (а.с.162).

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

Термін «законодавство» досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV «Перехідні положення»). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття «законодавство» включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року № 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін «законодавство». Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні № 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі № 1-14/2020 (230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що "обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8, 19, 64 Конституції України" (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами «б», «г» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (далі - Закон № 2801-XII) громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (далі - Закон № 1645-III) визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону № 1645-III протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Частиною першою статті 12 Закону № 1645-III передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону № 1645-III).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону № 1645-III).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону № 1645-III).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону № 1645-III).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону № 1645-III).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). У первинній редакції до цього переліку ввійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави» затверджено Перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави (далі - Перелік N 83).

Наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 09 грудня 2021 року, Перелік № 2153 було доповнено пунктами 4-6, відповідно до яких у Перелік увійшли також працівники: підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку № 83.

Наказом МОЗ від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про затвердження змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», який набрав чинності 31 січня 2022 року, Перелік № 2153 доповнено пунктами 7-9, згідно з якими до Переліку увійшли працівники органів місцевого самоврядування, закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності, комунальних підприємств, установ та організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України № 1236 було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-III та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я;

3) взяття до відома, що:

- на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;

- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються;

- строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України N 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції N 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-III і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку N 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина першастатті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що його відсторонення від роботи з 10 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю.

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 працює в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» в особі Структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді диспетчера маневрового залізничної станції з 01 квітня 2014 року.

Наказом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі структурного підрозділу «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя-1 Регіональної філії «Придніпровська залізниця» № 109/ОС від 10 грудня 2021 року ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о). Підстава: Лист-ознайомлення № 1 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 № 1645-ІІІ, наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 № 2153, пункт 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 №1236 (а.с.30).

З даним наказом ОСОБА_1 10 грудня 2021 року ознайомлений, про що свідчить його підпис та додатково напис, що з даним наказом не погоджується, оскільки він суперечить чинному законодавству та порушує його права, визначені Конституцією України.

Отже, з матеріалів справи вбачається та не заперечується ОСОБА_1 , що в грудні 2021 року роботодавець повідомив його про необхідність щеплення від СОVID-19.

Разом із тим відповідних документів щодо противопоказань організму від проведення обов`язкових профілактичних щеплень позивач роботодавцю не надав.

Таким чином, у спірних правовідносинах є очевидним факт відмови позивача надати інформацію про проведення щеплення, що за логічно послідовним зазначенням вищезазначеного нормативного врегулювання фактично виявляє ухилення особи від такоєї процедури.

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 керувався тим, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не було необхідним, оскільки під час виконання ним своїх трудових обов`язків він особисто не контактував з іншими людьми. При цьому суд встановив, що функціональні обов`язки позивача переважно пов`язані з електронною системою, документами, інформаційною базою, електронною поштою, гучномовцем, а не з контактами з іншими працівниками.

Водночас, посадовою інструкцією диспетчера маневрового залізничної станції ОСОБА_2 від 29 серпня 2021 року № ДС 84/28, яка затверджена 29 вересня 2021 року начальником станції Запоріжжя-1 Лашко С.Л. АТ «Українська залізниця РФ «Придніпровська залізниця» СП «Запорізька дирекція залізничних перевезень» станція Запоріжжя 1 розділом 2 затверджені наступні завдання та обов`язки, серед яких є, зокрема:

п.2.1 Здійснює планування, організації і оперативного керівництва маневровою роботою з розформування-формування составів, подавання та прибирання місцевих вагонів, виконання регулювального завдання з відправлення порожніх вагонів відповідно до поточного плану роботи станції, графіку руху і плану формування поїздів;

п.2.2 При прийманні чергування знайомиться з планом майбутньої роботи на зміну, вказівками та розпорядженнями, положенням на станції, перевіряє становище на маневрових районах та явки працівників, повідомляє їм план роботи на зміну та найближчі 1-2 години;

п.2.3 Доводить план і пордок виконання робіт до виконавців, інформує працівників про наявність на коліях станції вагонів з вантажами особливих категорій;

2.4 Координує роботу маневрових локомативів в усіх маневрових районах, сортувальних пристроїв ( гірка малої потужності, витяжні колії 3№ 15 Т. 21 Т. 27Т. 13Д). під`зних колій, забезпечуючи ефективне використання технічних засобів, колійного розвитку станції і під`їзних колій, маневрових локомативів;

п.2.5 Керує роботою станційного технологічного центру з обробленням поїзної інформації та перевізних документів. Встановлює черговість і порядок розформування составів, контролює накопичення вагонів за призначенням плану формування поїздів. Визначає черговість підготовки перевізних документів на сформовані состави;

п.2.7 Керує робою маневрової бригади зміни, оцінює якість праці кожного працівника зміни. Узгоджує зайняття приймально-відправних колій під час проведення маневрової роботи з першим ДПС;

п. 2.10 Здійснює оперативне керування єдиною зміною станції, веде поточне планування роботи станції по 4-6 годинних періодах;

п.2.12 Контролює дотримання працівниками правил безпеки руху і маневрової роботи, які встановлені ПТЕ, ІРП, ТРА станції, вимог, наказів та вказівок Укрзалізниці, залізниці, дирекції залізничних перевезень з організації руху поїздів і маневрової роботи, безпеки руту та правил з охорони праці;

п. 2.13 Інструктує працівників зміни про дотримання Правил з охорони праці та безпеки руху, контролює дотримання трудової і технологічної дисципліни;

п. 2.16 У разі відсутності начальника станції, заступника начальника станції, заступника начальника станції по комерційній роботі проводить інструктаж, перед вступом на чергування для працівників зміни. (а.с.31-36,153-155).

З даною інструкцією позивача було ознайомлено під особистий підпис 30 вересня 2021 року (а.с.158 зворот).

Згідно із поясненнями начальника станції Запоріжжя 1 Лашко С. за № 198 від 05 квітня 2023 року, диспетчер маневрового залізничної станції Запоріжжя-1 Буднєв В.О. при виконанні своїх посадових обов`язків постійно контактує з працівниками залізничної станції, а саме: на початку зміни працівник приходить на планерку для отримання виробничого завдання на зміну, яку проводять керівники станції для всієї зміни (до 17 працівників) з особистим підписом в журналі. Перед початком роботи повинен одержати від працівника, який здає зміну, відомості про стан роботи устаткування до моменту приймання чергування. Виявленні зауваження записує до журналу контролю стану охорони праці. Робоче місце диспетчера маневрового залізничної танції Запоріжжя-1 знаходиться на третьому поверсі приміщення поста ЕЦ, де працівник знаходиться на протязі робочої зміни. Безпосередньо рядом з диспетчером маневровим працюють оператор при черговому по станції, та другий черговий по станції. Користується загальним сан.вузлом, та кімнатою для приймання їжі, які знаходяться на третьому поверсі. Користується загальними побутовими приладами (часйник, холодильник, СВЧ), які знаходяться у кімнаті приймання їжі. Такожд при виконанні посадових обов`язків диспетчер станції Запоріжжя-1 керує роботою станційного технологічного центру. Відповідно до вимог діючих нормативних документів веде журнал огляду колій, стрілочних переводів, пристроїв СЦБ, зв`язку і контактної мережі форми ДУ-46 інших колій, в якому на протязі зміни також роблять робочі записи представники структурних підрозділів ПЧ-5 (дистанції колії), ШЧ-11 (дистанції сингалізації та зв`язку), ЄЧ-4 (дистанція енергопостачання) на виконання робіт по утриманню інфраструктури залізниці. Відповідно до вимог діючих нормативних документів веде журнал ВУ-14 сумісно з працівниками ВЧДЄ-9. Періодично в процесі трудової діяльності з диспетчером маневровим залізничної станції Запоріжжя-1 керівниками проводоться інструктажі з охорони праці, безпеки руху, технічні заняття. Так повторний інструктаж (1 раз на 3 місяці) провожиться на робочому місці індивідуально з окремим працівником піж підпис в окремому журналі, або з групою працівників, які виконують однотипну роботу. Технівчні заняття проводяться за окремим планом у неробочий час з групою осіб не менше ніж 5 працівників під підпис в оркмому журналі. Упродовж робочої зміни мають право перевіряти правильність дії працівників, виконання вимог нормативних документів з бепзепеки руху та ін. (а.с.156).

Отже, з аналізу посадової інструкції та пояснень начальника станції Запоріжжя 1 слідує, що кількість соціальних контактів працівника ОСОБА_1 на робочому місці, зокрема прямих, досить значна кількість, а функціональні обов`язки позивача пов`язані не тільки переважно з електронною системою, документами, інформаційною базою, електпронною поштою, гучномовцем, як зазначив суд в оскаржуваному рішенні.

У відповідності до правил внутрішнього трудового розпорядку працівники станції зобов`язані - працювати чесно та сумлінно, дотримуватись дисципліни праці, своєчасно і точно виконувати розпорядження керівництва, а також обов`язки (функції), визначеними посадовими інструкціями. Дотримуватись вимог охорони праці, техніки безпеки та пожежі.

У відповідності до Інструкції з охорони праці для посад диспетчера маневрового залізничної станції на позивача покладені завдання та обов`язки які також слід враховувати при розгляді справи, а саме: розділ 1 п.1.2, п.1.6, п.1.10, розділ 2 Вимоги безпеки перед початком роботи, розділ 3 Вимоги безпеки під час виконання робіт, розділ 4 Вимоги безпеки після роботи (а.с.158-159).

Оскільки перебування позивача на робочому місці пов`язано з великою кількістю прямих та непрямих соціальних контактів працівника на робочому місці. Якщо позивач не був щеплений та є носієм збудника інфекційної хвороби в даному випадку COVID-19 спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, то при виконанні своїх робітничих обов`язків він на пряму ставить під загрозу інших працівників.

З огляду на зазначене, ураховуючи характер виконуваної позивачем роботи диспетчера маневрового залізничної станції Запоріжжя-1, які передбачають з об`єктивною необхідністю під час іхнього виконання особисто контактувати з іншими праццівниками станції, позивач підлягав обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19,спричиненої коронавірксом SARS-CoV-2, але після попередження про необхідність такого щеплення ухилився від проходження вакцинції, відповідних документів щодо протитвопоказань організму від такого щеплення роботодавцю не надав, у зв`язку із чим відповідач (роботодавець) обгрунтовано з дотриманням чинного законодавства відсторонив його від роботи на термін усунення причин, що спричинили відсторонення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 489/8453/21 ( провадження № 61-7307 св23), де предметом спору було також відсторонення від роботи диспетчера маневрового залізничної станції.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховучи специфіку функціональних обов`язків ОСОБА_1 , що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційно або надомну) відповідач організувати позивачу не міг, тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих. Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, АТ «Укрзалізниця» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи, що відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

Необхідно зазначити, що право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач ухилився від обов`язкового щеплення, та було поновлено після його допуску до роботи 01 березня 2022 року. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень грунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для дсягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.

У спорі, що розглядається, індивідуальне право (інтерес) відмовитись від щеплення при збереженні обсягу права на працю протиставиться загальному праву ( інтересу) інших працівників, які провели щеплення з метою загального блага у формі права на охорону здоров`я, що, крім іншого, гарантується статтями 3, 27 та 49 Конституції України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за встановлених у справі обставин роботодавець правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 від роботи, а суд першої інстанції належним чином не дослідив надані сторонами докази, у тому числі і посадову інтрукцію позивач як диспетчера маневрової залізничної станції.

Враховуючи, що за позивачем на період відсторонення зберігалось робоче місце, трудовий договір не припинений, з 01 березня 2022 року його допущено до роботи, отже, апеляційний суд не встановив порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України.

У цій справі позивачем не доведено, а судом пршої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що тимчасове відсторонення позивача від роботи становило непропорційне втручання у його приватне життя.

Оскільки підстави для скасування наказу про відсторонення від роботи не знайшли свого підтвердження, тому відсутні і правові підстави для задоволення вимог позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, у розрізі балансу інтересів суд не отримав даних про порушення права особи винесеним наказом про відсторонення від роботи. Оскаржуваний наказ прийнято повноважною особою в межах компетенції, на виконання вимог чинного законодавства, з врахуванням всіх пов`язаних аспектів в сфері забезпечення стану здоров`я як особи позивача, так і інших осіб.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 березня 2023 рокуу справі № 697/2349/21 (провадження № 61-6083св22), від 01 березня 2023 року у справі № 751/8696/21 (провадження № 61-7240св22), від 15 березня 2023 року у справі № 697/2359/21 (провадження № 61-5525св22), від 29 березня 2023 року у справі № 682/2645/21 (провадження № 61-4736св22).

Враховуючи висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), Верховний Суд погоджується із доводами касаційної скарги про те, що відсторонення позивача відбулося правомірно, підставно та у порядку, передбаченому законодавством, оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає соціальні контакти на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищувала ризик захворюваності оточуючих.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, Верховний Суд виснував, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, дійшов помилкового висновку про те, що відсторонення ОСОБА_1 від роботи є незаконним.

Зважаючи на викладене та враховуючи, що осбставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2023 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 29 вересня 2023 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.