2/465/1493/23
РІШЕННЯ

Іменем України

02.11.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої - судді Марків Ю.С.

за участі секретаря судового засідання Мучинської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_1 - адвокат Білан П.В. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном.

Позов мотивує тим, що позивачка проживає та є власником квартири АДРЕСА_1 . Даний будинок перебуває на самостійному управлінні співвласників. Зазначає, що відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_2 . Відповідна квартира складається з однієї житлової кімнати та кухні. Стверджує, що починаючи з моменту набуття відповідачем права спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 , а саме з 2019 року ним вчиняються протиправні дії, спрямовані на обмеження доступу до балкону, що знаходиться на 2 (другому) поверсі будинку, по відношенню до інших мешканців будинку, у тому числі позивачки. Вказує, що відповідачем було встановлено замок на дверях, що ведуть до балкону, а з сторони квартири відповідача було встановлено ланцюг, що створює перешкоди у вільному доступі до балкону, що є приміщенням загального користування та належить всім власникам квартир і житлових приміщень на праві спільної сумісної власності. Додатково зазначає, що балкон на 2-му поверсі згідно даних Інвентаризаційної справи та Технічного паспорту на будинок АДРЕСА_3 не відноситься, як структурна та складова частина, до жодної з квартир будинку АДРЕСА_3 .

Враховуючи вищевикладене, просить суд усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 ; зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити вільний доступ ОСОБА_1 до балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 та стягнути судові витрати.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

У судовому засіданні 25.01.2023 року представник Позивача у повному обсязі підтримав позовні вимоги, зазначив, що з сторони Відповідача вчиняються неправомірні дії пов`язані із ненаданням доступу Позивачці до приміщення балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 . Зазначив, що оскільки Відповідач змінює замки та механізми, що обмежують доступ до приміщень загального користування, ним було обрано відповідний спосіб захисту.

Представник Відповідача у задоволенні позову заперечив, посилаючись на те, що Позивачем недоведене, що саме Відповідач чинить перешкоди у користуванні приміщенням загального користування. Зазначив, що з фото долучених до матеріалів справи представником Позивача неможливо чітко встановити, що це саме ті двері, які ведуть до спірного приміщення та відповідно квартири Відповідача. Посилався на те, що Відповідач не встановлював жодних замків та механізмів, які б унеможливлювали доступ Позивача до приміщення загального користування, так як такі були встановлені, ще до моменту придбання Відповідачем квартири АДРЕСА_2 .

10.07.2023 представником Відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою (тимчасовою втратою працездатності), розгляд справи призначено на 04.10.2023 року.

У зв`язку з неявкою представника Відповідача, судовий розгляд було призначено на 18.10.2023 року.

16.10.2023 року представником Відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на зайнятість у розгляді іншої справи у якості представника позивача у цей же час.

У зв`язку з вказаним, судовий розгляд було призначено на 02.11.2023 року.

31.10.2023 року представником Відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи з огляду на зайнятість у розгляді іншої господарської справи у якості представника позивача у цей же час у Господарському суді Закарпатської області.

02.11.2023 року від представника Позивача надійшло заперечення на клопотання представника Відповідача. У клопотанні посилається на те, що неявка представника Відповідача має систематичний характер. Безпосередньо Відповідач був повідомлений про дату і час судового розгляду. Представник Відповідача жодного разу не попередив суд про дати його зайнятості задля оперативності судового розгляду.

02.11.2023 року від представника Позивача надійшла заява про здійснення розгляду справи без його участі та участі Позивачки, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, просять їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи.

Суд не приймає до уваги клопотання представника Відповідача про відкладення судового засідання подане 31.10.2023 року через систему «Електронний суд» з тих підстав, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Виходячи з доводів представника Відповідача, причиною неявки до суду представника відповідача є надання переваги участі у розгляді іншої справи натомість основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи, оскільки їх неявка в судове засідання суду першої інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу наданих у попередніх судових засіданнях, дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, що підтверджується Реєстраційним посвідченням Серії НОМЕР_1 від 29.10.2002 року.

ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.05.2023 року та копією першої сторінки Договору купівлі-продажу від 26.06.2019 року, що згідно даних інформаційного запиту є підставою для внесення запису про проведення державної реєстрації права власності.

Згідно абз. 2 п. 1 Договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2019 року квартира АДРЕСА_3 складається з однієї житлової кімнати та кухні. Загальна площа квартири становить 39.2 кв.м., а житлова площа, згідно з технічним паспортом становить 16.1 кв. м. До квартири належить комора у підвалі 13,5 м.кв.

Згідно даних, вказаних у інвентаризаційній справі та технічному паспорті на будинок АДРЕСА_4 , квартира АДРЕСА_2 , що належить на праві власності Відповідачу складається з житлової кімнати, кухні та підвалу, що відповідає інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У матеріалах справи наявна Архівна довідка архівного відділу Львівської міської ради №110003 вих-36501 від 27.03.2023 року, в якій вказано, що Ухвалою Львівської міської ради №365 від 25.04.1996 «Про увічнення пам`яті національних героїв боротьби з московським імперіалізмом» вулицю ОСОБА_3 перейменовано на вулицю Генерала Чупринки.

Таким чином суд приходить до висновку, що долучені до матеріалів справи копії технічного паспорту та інвентаризаційної справи, що містять поверхові плани будинку, стосуються саме будинку АДРЕСА_3 .

Протоколом зборів співвласників багатоквартирного будинку від 08 лютого 2019 року прийнято рішення про здійснення управління будинком співвласниками самостійно, що підтверджується результатами голосування, де міститься підпис Позивачки та Відповідача по справі.

07 жовтня 2022 року комісією у складі уповноваженої особи співвласників на вчинення дій, пов`язаних із поточною діяльністю, щодо самоуправління будинком ОСОБА_1 та мешканкою квартири у будинкугр. ОСОБА_4 було складено Акт обстеження 2 (другого) поверху будинкуАДРЕСА_3 . Комісією встановлено наступне: балкон на 2-му поверсі згідно даних Інвентаризаційної справи та Технічного паспорту на будинок АДРЕСА_3 не відноситься, як структурна частина, до жодної з квартир будинку АДРЕСА_3 ; станом на момент обстеження, двері, що ведуть до балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 зачинені на «ланцюгову засувку» з сторони кв. АДРЕСА_2 ; комісією шляхом попереднього візуального спостереження визначено, що «ланцюгову засувку» було встановлено гр. ОСОБА_2 , співвласником квартири АДРЕСА_2 ; комісією шляхом попереднього візуального спостереження підтверджується той факт, що гр. ОСОБА_2 має у розпорядженні ключі від замка на дверях балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .

З долученого 09.10.2023 року представником Позивача відеозапису вбачається, що на відеозаписі зображено будинок АДРЕСА_5 . Зображення ідентичне фотографії фасадів, які містяться у матеріалах технічного паспорту на будинок. У процесі проведення відеозйомки, особа, що її здійснює піднімається на другий поверх будинку та прямує до дверей білого кольору, які ведуть до балкону, через який здійснюється вхід до квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності Відповідачу. При спробі відчинити двері, що ведуть до балкону вбачається, що останні зачинені на дверний замок.

З долученого 25.01.2023 року представником Позивача відеозапису, вбачається, що особа, маючи намір пройти до квартири АДРЕСА_2 змушена натиснути на дверний дзвінок, опісля чого інша особа відчиняє двері з сторони квартири АДРЕСА_2 .

У процесі судового розгляду представник Відповідача, відповівши на запитання представника Позивача підтвердив той факт, що до квартири АДРЕСА_2 можливо пройти виключно шляхом входу через балкон, що розташований на 2-му поверсі будинку. Вказані обставини встановлені судом та визнаються учасниками справи.

З матеріалів фотофіксації долучених представником Позивача разом з поданням позовної заяви, слідує, що з сторони квартири АДРЕСА_2 встановлено ланцюг, який обмежує вільний доступ. При цьому судом встановлено, що станом на день здійснення фотофіксації, двері розміщені на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 не були зачинені на дверний замок, як це має місце на відеозаписі долученого 09.10.2023 року представником Позивача до матеріалів справи. Ідентичне слідує з відеозапису долученого представником Позивача 25.01.2023 року, відповідно до якого у сукупності з фотознімками долучених разом із позовною заявою можна дійти висновку, що доступ до балкону обмежено ланцюгом, який висить на дверях.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник маєправо вчинятищодо свогомайна будь-якідії,які несуперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Це конституційне положення пов`язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності. Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

У постанові Кабінету Міністрів України від 24січня 2006року №45«Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8жовтня 1992року №572» зазначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а згідно ч. 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що перепланування приміщення спільної сумісної власності може бути здійснено з дотриманням встановленого законом порядку, у тому числі за згодою осіб, які таким приміщенням володіють. Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-530цс16.

В контексті положень статті 391 ЦК України власник майна як позивач не зобов`язаний доводити неправомірність дій відповідача; власник має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном; особа, яка створює перешкоди відповідач, має довести правомірний характер своєї поведінки.

Згідно з ч. 2 ст.382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року №417-VIII (далі за текстом Закон № 417-VIII), а саме п. 6 ч. 1 ст. 1 визначено, що спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Частинами 1 та 2 ст. 5 вищевказаного Закону визначено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників, спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

За приписами п. 1 ч. 1 ст.6 Закону співвласники мають право: вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників.

До обов`язків співвласників зазначеного вище Закону за п. 6 ч. 1 ст. 7 віднесено забезпечення додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин, а за ч. 2 вказаної статті кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Пунктом 1.4 Правил утримання житлових будинків та прибудинкових територій/, затвердженого Наказом державного комітету України з питань житлово-комунального господарства №76 від 17.05.2005 року встановлені Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень.

Зокрема п.1.4.1 визначено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

До елементів перепланування жилих приміщень за п. 1.4.3 належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків.

Не допускається за другим абзацем п. 1.4.4 перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 березня 2004 року №4-рп/2004 у справі №1-2/200 за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) відзначив, що допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку.

У п.1.1 резолютивної частини рішення Конституційний Суд зазначив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Так п. 4.3 Рішення №4-рп/2004 встановлює, зокрема, що у багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступників) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями.

У рішенні від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»») Конституційний Суд України визначив, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Таким чином, допоміжні приміщення є спільною власністю мешканців будинку, а набуте громадянами право на квартири житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним, забезпечується державою і захищається судом, адже згідно ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Також, згідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Враховуючи наведені вище норми, приписи ч. 2 ст. 382 ЦК України, слід прийти до висновку, що власники квартир, як і інші власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, приміщення загального користування, у тому числі балконом розміщеному на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .

Отже, Позивач на рівні з Відповідачем має право доступу та користування до балкону, що розташований на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 . Будь-які обмеження та перешкоди, що створюються власниками квартир та нежитлових приміщень, щодо доступу до приміщень загального користування є порушенням ч. 1 ст. 319 ЦК України.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками у подібних правовідносинах викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2021 року у справі № 461/5170/18 (провадження № 61-8979св20), про те, що згідно з положеннями статей 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Будь-який власник або інша особа, яка на відповідній правовій підставі користується житловим чи нежитловим приміщенням, не наділяється абсолютним правом вирішувати порядок використання (переобладнання, перепланування тощо) місць загального користування чи на власний розсуд обмежувати інших співвласників у цьому.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2021 року у справі №725/2131/19 (провадження № 61-373св20), від 30 січня 2019 року у справі №725/349/15-ц (провадження № 61-31424вс18), від 27 листопада 2019 року у справі №463/3792/16-ц (провадження № 61-13342св18).

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин, слід дійти висновку про необхідність захисту порушеного права позивача щодо користування спільними приміщеннями.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі зазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, враховуючи наявність у позивача права спільної власності відносно спірного приміщення та перешкодами в користуванні ним, які не пов`язані з позбавленням володіння останнього, суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позову у повному обсязі, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу заявленого позову, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільним майном задоволити.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спільним приміщенням загального користування - балконом на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .

Зобов`язати ОСОБА_2 забезпечити вільний доступ ОСОБА_1 до балкону на 2-му поверсі будинку АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) гривень 20 коп. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення виготовлено 13.11.2023 року.

Суддя Ю.С. Марків