Провадження № 22-ц/812/995/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 жовтня 2023 року м. Миколаїв

справа № 488/6048/14-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Голощаповою А.О.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Бурлаковим Максимом Олександровичем, на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 24 березня 2015 року під головуванням судді Беспрозванного В.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 26 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 640/194-К194, за умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 87 414 швейцарських франків, зі строком повернення до 25 квітня 2027 року зі сплатою 9,70% відсотків річних.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 26 квітня 2007 року, за яким поручитель зобов`язався нести солідарно відповідальність перед АКБ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором.

За твердженням позивача, умови кредитного договору відповідачами належним чином не виконувались у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ПАТ «Укрсоцбанк» просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість 24 березня 2015 року у розмірі 150 030,67 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті складає 3 610 011 грн 96 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 80 862,00 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 945 687,45 грн., сум заборгованість за відсотками - 50916,72 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 225 149,28 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 168 600,98 грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 270 574,25 грн.

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитну заборгованість у розмірі 3 610 011 грн 96 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк»» по 3654 грн. судових витрат.

Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 12 липня 2023 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. При розгляді судом вказаної заяви ОСОБА_2 позивачем було надано заяву про зміну найменування учасника справи, а саме про те, що ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», змінив назву на АТ «Сенс Банк».

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 адвокат Бурлаков М.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вимог Банку. Зазначав, що ухвалюючи заочне рішення суд першої інстанції позбавив можливості ОСОБА_2 надати пояснення по суті спору, таким чином було порушено принципи рівності перед судом, пропорційності та змагальності сторін, що гарантовані ст. 6 та ст. 12 ЦПК України. Також зазначає, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи, не отримував жодної судової повістки, хоча в той час постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 , що була зазначена у позові. В матеріалах справи міститься оголошення про виклик його до суду, яке розміщене в газеті «Рідне Прибужжя», проте зауважує, що виклик сторони у судове засідання у друкованих засобах масової інформації здійснюється лише у випадку коли місце проживання останнього невідомо, тоді як його місце проживання було відомо. Апелянт вказує також на незаконність визначеної суми заборгованості, оскільки вона створює подвійну відповідальність відповідача перед позивачем, що заборонено ст. 61 Конституції України. Вказана позиція також підтримана Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15. Крім того, відповідач звернувся до суду з позовом після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні. Так, умовами кредитного договору сторони узгодили, що підставою для зміни строку виконання зобов`язань за кредитним договором є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості протягом більше ніж 10 календарних днів, за такого строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом і нараховані штрафні санкції. Оскільки згідно наданих позивачем документів останній платіж на погашення кредитної заборгованості було здійснено 12 травня 2008 року, а з даним позовом Банк звернувся у жовтні 2014 року, то строк позовної давності позивачем пропущений. Також апелянт звертав увагу на правові позиції Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-95цс14, від 22 жовтня 2014 року у справі 6-127цс14, від 12 листопада 2014 року у справі 6-167цс14, від 19 листопада 2014 року у справі 6-160цс14, від 19 березня 2014 року у справі 6-95цс14, від 01 жовтня 2014 року у справі №6-133цс14, від 18 червня 2014 року у справі 6-61цс14.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції та його представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Бурлаков М.О. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача АТ «Сенс Банк» та відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились, про дату час та місце розгляду справи належним чином сповіщені (про що свідчать трекінг Укрпошти про вручення представнику позивача поштового відправлення та довідка про доставку електронного листа на електронну адресу АТ «Сенс Банк» (а.с. 215, 225), а також направлене за адресою місця реєстрації ОСОБА_1 судова повістка повернулась до суду без вручення адресату з відміткою пошти про причину повернення адресат відсутній за вказаною адресою, відомості щодо іншої адреси ОСОБА_1 чи місця його роботи у матеріалах справи відсутні). Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 квітня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 640/194-К194, за умовами якого позичальнику було надано кредитні кошти у розмірі 87 414 швейцарських франків, з щомісячним погашенням заборгованості в строк до 10 числа у передбаченому в договорі розмірі, з кінцевим строком повернення до 25 квітня 2027 року зі сплатою 9,70% відсотків річних (а.с. 11-13).

З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки від 26 квітня 2007 року, за яким поручитель зобов`язався нести солідарно відповідальність перед АКБ «Укрсоцбанк» за виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором (а.с. 14).

АКБ «Укрсоцбанк» свої обов`язки за кредитним договором виконало належним чином, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, шо підтверджується заявою на видачу готівки та випискою по рахунку ОСОБА_1 станом на 26 квітня 2007 року (а.с. 15, 16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник своєчасно кредит, а також нараховані за його користування відсотки не повернув, продовжував користуватися грошима на тих же умовах, договір не розривав, а тому існують передбачені законом підстави для стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 150 030,67 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 3610011,96 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 80 862,00 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 945 687,45 грн., заборгованість за відсотками 50 916,72 швейцарських франків, що в гривневому еквіваленті дорівнює 1 225 149,28 грн., пеня за несвоєчасне повернення кредиту 168600,98грн., пеня за несвоєчасне повернення відсотків 270 574,25 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , який є поручителем за укладеним між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 кредитним договором, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з пунктом 1 частини другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття "зобов`язання" міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

У справі, яка переглядається, пунктом 1.2 кредитного договору визначено, що кредит надається з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 25 квітня 2027 року.

Пунктом 7.4. кредитного договору передбачено, що у разі настання обставин, визначених зокрема пунктом 4.4. цього договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний погасити кредит, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом і нараховані штрафні санкції.

У пункті 4.4. кредитного договору сторони погодили, що у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.2. 3.3.6., 3.3.11. 3.3.14 цього протягом більше ніж 10 календарних днів, то строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та позичальник зобов`язаний протягом одного дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час користування кредитом і нараховані штрафні санкції.

Пунктом 3.3.4. кредитного договору передбачений обов`язок позичальника суворо дотримуватись положень цього договору.

Пунктом 3.3.6. кредитного договору встановлений обов`язок позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в порядку, передбаченому умовами цього договору.

Тобто сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання.

З аналізу змісту пунктів 4.4. і 7.4. кредитного договору слідує, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є зокрема виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань.

Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.

Саме таких висновків дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що останній платіж на погашення заборгованості був ним сплачений 27 жовтня 2008 року (а.с. 4-7, 40-43), та враховуючи, що за умовами договору черговий щомісячний платіж позичальник повинен був сплатити до 10 числа наступного місяця, то починаючи з 11 листопада 2008 року настало прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань.

За такого відбулась автоматична зміна строку виконання зобов`язань позичальника та його обов`язок щодо повного повернення кредитних коштів, процентів та неустойки настав 21 листопада 2008 року.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною 4 статті 559 ЦК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

З укладеного між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 та поручителем ОСОБА_2 договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Порука це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.

Саме такі правові висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1265цс16.

З огляду на викладене у позивача виникло право пред`явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 21 листопада 2008 року і протягом наступних шести місяців.

Між тим, ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з даним позовом 15 листопада 2014 року (згідно поштовому штемпелю на конверті, у якому позовна заява була спрямована до суду), тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 17 вересня 2014 року у справах № 6-125цс14, № 6-6цс14, № 6-53цс14 пред`явленням вимоги до поручителя є пред`явлення до нього позову, тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами передбаченого законом строку, оскільки із закінченням строку припинилось матеріальне право.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, заявлених Банком до поручителя ОСОБА_2 у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок цього поручителя.

Верховний Суд України у постанові від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-263цс15 виснував, що якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред`явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання), то інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов`язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже посилання апелянта на необхідність застосування позовної давності апеляційний суд відхиляє.

За такого відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості у розмірі 3 610 011 грн 96 коп. підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні даних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене також підлягає скасуванню і рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 3 654 грн. судових витрат.

При цьому колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Виходячи із меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, встановлених ч. 1 ст. 367 ЦПК України, оскільки відповідач ОСОБА_1 апеляційну скаргу не подавав, то в частині вирішення судом позовних вимог, заявлених до відповідача ОСОБА_1 оскаржуване рішення в апеляційному порядку не переглядалося.

Оскільки в апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 - просив скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі, тоді як колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З огляду на результати апеляційного перегляду справи з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4 384 грн 80 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Бурлаковим Максимом Олександровичем, задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» кредитної заборгованості у розмірі 3 610 011 грн 96 коп. та 3 654 грн. судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_2 відшкодування судового збору за апеляційну скаргу в розмірі 4 384 гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2023 року.