Справа № 297/2068/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 грудня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д і Мацунича М.В.

з участю секретаря Сливки С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Берегівського районного суду від 13 лютого 2023 року (у складі судді Ільтя І.І.) за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи на стороні відповідачів: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу міста Київ Шевченко Інна Леонтіївна, та приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Стойка Світлана Миколаївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння і скасування запису про державну реєстрацію прав, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 р. ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просив:

-Скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 15.07.2020 р. № 37329867 про право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 204);

-Витребувати від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 ;

-Стягнути солідарно з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати.

Заявлені вимоги обґрунтовані такими обставинами.

19.11.2007 р. між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (з 05.06.2009 р. акціонерне товариство «Сведбанк») і ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0605/1107/71-020, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 11000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення 17.11.2037 р.

Того ж дня між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 0605/1107/71-020-Z-1, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку належну йому на праві власності вказану квартиру.

25.05.2012 р. ПАТ «Сведбанк» уклало з публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Сведбанк» і фізичними особами (включно з ОСОБА_3 )

У вересні 2015 р. ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду в зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого станом на 28.07.2015 р. останній мав прострочену заборгованість у розмірі 240 082,15 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 219 826,33 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 20 255 грн.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.12.2015 р. у цивільній справі № 297/2209/15-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0605/1107/71-020 від 19.11.2007 р., укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_3 , звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 , та визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на цю квартиру.

Про існування цього судового рішення ОСОБА_3 дізнався лише в березні 2018 р.

У квітні 2018 р. ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.12.2015 р. у цивільній справі № 297/2209/15-ц, унаслідок розгляду якої ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.05.2018 р. указане судове рішення скасовано.

Згодом, рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14.12.2018 р. у цивільній справі № 297/2209/15-ц відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк».

У травні 2021 р. позивач дізнався (з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05 травня 2021 року № 255276275) про те, що 14.03.2018 р. ПАТ «Дельта Банк» продало спірну квартиру якомусь ОСОБА_1 , а той, у свою чергу, продав спірну квартиру якомусь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2020 р.

Рішенням Берегівського районного суду від 13.02.2023 р. позов задовольнити частково:

-Витребувано від ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_3 ;

-Стягнуто пропорційно з публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 908,00 гривень.

У решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

-На момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна відповідач ОСОБА_1 як добросовісний покупець мав усі підстави вважати, що майно, яке є предметом договору, належить саме ПАТ «Дельта Банк», і не міг знати, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в судовому порядку, є незаконним;

-Сам по собі факт скасування рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути законною підставою для витребування майна від відповідача, який є добросовісним набувачем;

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Попович Ш.О., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити повністю.

Посилається на необґрунтованість судового рішення у зв`язку з необ`єктивним дослідженням доказів учасників справи.

Узагальнені та доречні доводи скарги зводяться до такого:

- ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірного майна (квартири);

- ОСОБА_2 було подано клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, а тому, визнавши позовні вимоги обґрунтованими, суд мав розглянути це клопотання і вирішити питання про наслідки пропуску строків;

-У спірних правовідносинах ОСОБА_3 не має права вимагати повернути йому спірну квартиру у власність, оскільки належним способом захисту прав та інтересів для нього буде отримання компенсації вартості спірної квартири, так як витребувати майно від добросовісного власника (набувача) ОСОБА_2 неможливо.

Письмового відзиву на скаргу не подано.

У судовому представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Попович Ш.О. підримав скаргу в повному обсязі.

Решта учасників справи в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце такого були належно повідомлені, що підтверджується, розписками (т.2, а.с.240-241), довідкою про доставку електронного листа (т.2, а.с.243), довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber» (т.2, а.с.244-245).

За таких обставин колегія суддів вважає доцільним розглянути справу, оскільки правова аргументація відсутніх учасників відома та зрозуміла.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, із таких мотивів.

Межами апеляційного перегляду є лише питання витребування майна, оскільки рішення у частині відмови в задоволенні позовної вимоги про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не оскаржене.

Задовольняючи позов у частині витребування майна (квартири), суд першої інстанції виходив із того, що вказана позовна вимога знайшла своє підтвердження у письмових матеріалах справи.

При цьому, судом установлено наступні факти й обставини.

19.11.2007 р. між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (з 05.06.2009 р. Акціонерне товариство «Сведбанк») і ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 0605/1107/71-020, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 11 000 доларів США під 11,9 % річних з кінцевим терміном повернення 17.11.2037 р., а також укладено іпотечний договір № 0605/1107/71-020-Z-1, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 .

25.05.2012 р. ПАТ «Сведбанк» уклало з публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Сведбанк» і фізичними особами, в результаті чого в ПАТ «Дельта Банк» виникло право вимоги до ОСОБА_3 за кредитним договором.

У вересні 2015 р. ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду в зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 узятих на себе зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого станом на 28.07.2015 р. останній мав прострочену заборгованість у розмірі 240 082,15 грн., із них заборгованість по тілу кредиту 219 826,33 грн., заборгованість по відсотках за користування кредитом 20 255 грн.

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.12.2015 р. у цивільній справі № 297/2209/15-ц позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0605/1107/71-020 від 19.11.2007 р., укладеним між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_3 , звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 ; визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

Про існування вищевказаного судового рішення ОСОБА_3 дізнався лише в березні 2018 р.

У квітні 2018 р. ОСОБА_3 подав заяву про перегляд заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 01.12.2015 р. у цивільній справі № 297/2209/15-ц, унаслідок чого ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 11.05.2018 р. указане заочне судове рішення скасовано, а рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 14.12.2018 р. в цивільній справі № 297/2209/15-ц у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

У травні 2021 р. позивач дізнався (з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 05.05.2021 р. № 255276275) про те, що 14.03.2018 р. ПАТ «Дельта Банк» продало спірну квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2018 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 381.

Згодом ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.07.2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області Стойкою С.М. і зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 1098, продав спірну квартиру ОСОБА_2 .

За таких обставин, застосувавши положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 317, 319, 330, 387, 388 ЦК України, низку правових позиції Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду в сукупності зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд першої інстанції виснував про обґрунтованість і доведеність вимоги ОСОБА_3 про витребування квартири, оскільки за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Колегія суддів не вбачає підстав не погоджуватися із цим висновком, оскільки такий відповідає правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин (ст.ст. 387, 388 ЦК України), а також правовим позиціям Верховного Суду щодо практики їх застосування.

Доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в оскарженій частині в зв`язку з таким.

Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У спірних правовідносинах добросовісність відповідача ОСОБА_2 та його статус зареєстрованого власника квартири АДРЕСА_1 (спірна квартира) не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 388 цього Кодексу якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Сталою судовою практикою сформульований правовий висновок про те, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею» (див. постанови Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15), Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18), від 15 травня 2019 року (справа № 522/7636/14-ц), Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа № 367/8910/17).

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

При цьому, факт вибуття майна поза волею власника повинен встановлюватись стосовно саме первинного власника майна (у нашому випадку ОСОБА_3 ), а не осіб, які набули право власності на спірне майно після його первинного відчуження та які надалі знову відчужили його.

Правила ч.1 ст. 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, від волевиявлення власника щодо вибуття майна, від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, а також від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

За змістом ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. п. п. 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 р. у справі № 907/50/16).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до ст. 388 ЦК майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 р. у справі № 521/8368/15-ц).

У нашому випадку спірна квартира вибула з володіння ОСОБА_3 як власника на підставі заочного рішення Берегівського районного суду від 01.12.2015 р., ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, тобто ця квартира вважається такою, що вибула з володіння власника поза його волею, а останні зареєстрований власник ( ОСОБА_2 ) набув її за відплатним договором.

Розглядаючи справи щодо застосування положень ст. 388 ЦК України у поєднанні з положеннями ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 р. у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. п. 58 постанови Великої Палата Верховного Суду від 14 грудня 2022 р. у справі № 461/12525/15-ц).

ОСОБА_3 вважає, що оспореними договорами купівлі-продажу квартири порушуються його права як власника, а тому має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту порушеного права.

Довід апелянта ОСОБА_2 про те, що ним було подано клопотання про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, а тому, визнавши позовні вимоги обґрунтованими, суд мав розглянути це клопотання і вирішити питання про наслідки пропуску строків, колегія суддів відхиляє як необґрунтований.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив таке з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Берегівського районного суду від 13 лютого 2023 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 11 січня 2024 р.

Судді: