КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року

справа № 752/13826/21

провадження № 22-ц/824/9886/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.

при секретарі: Дьоміній К.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач -ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (позики) та трьох відсотків річних, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути із відповідача на користь позивача борг за договором позики від 20.08.2019 року в розмірі 19500 доларів США та три відсотки річних в сумі 833,42 доларів США, а також судовий збір в сумі 5579,11 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що 20.08.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який було оформлено у виді розписки, відповідно до якого відповідачу була надана та, останнім, отримана грошова сума в розмірі 19500,00 доларів США, з терміном повернення коштів до 30.12.2019 р. Позивач зазначає, що відповідач в зазначений строк борг не повернув та свої зобов`язання за укладеним договором не виконав. Оскільки, відповідач не бажає в добровільному порядку повернути суму отриманого боргу, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом та просив суд стягнути основну суму боргу, а також три відсотки річних, в зв`язку із простроченням виконання відповідачем основного зобов`язання.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу (позики) та трьох відсотків річних, задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , - борг за договором позики від 20.08.2019 року в розмірі 19500 доларів 00 центів США, а також три відсотки річних в сумі 833 доларів 42 центи США.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 5579 грн 11 коп., та витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн 00 коп.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 . Апелянт заперечує факт позики коштів. Вказує, що розписка не містить даних про отримання в борг від позивача коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики. Вказує на відсутність належних доказів на підтвердження факту передачі коштів.

Посилається на те, що під психологічним тиском ОСОБА_1 відповідач змушений був написати розписку про повернення грошових коштів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження здійснення нього психологічного тиску з боку позивача при написанні розписки. Зазначає, що боргова розписка, яка написана ОСОБА_3 та надана ОСОБА_1 відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена ст. 1047 ЦК України. Вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Крім того, зазначено, що позивач в суді апеляційної інстанції очікує понести наступні витрати: 100,00 грн - поштові витрати за направлення процесуальних документів стороні по справі; 7000,00 грн - за надання послуг з правничої допомоги.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов суд першої інстанції виходив із невиконання відповідачем за первісним позовом взятих на себе зобов`язань за договором позики.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із недоведеністю таких вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідач за первісним позовом свої зобов`язання щодо повернення грошей не виконав, кошти позивачу за первісним позовом в обумовлений строк не повернув.

20 серпня 2019 року ОСОБА_2 написано розписку, відповідно до якої останній взяв в борг суму в розмірі 19500 доларів США, яку зобов`язується повернути до 30 грудня 2019 року. Кошти взято у ОСОБА_1 . Зазначена розписка була написана ОСОБА_2 власноруч, із проставленням дати, підпису та власних даних у присутності двох свідків.

Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідний міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звертаючись до суду із первісним позовом ОСОБА_1 посилався на те, що кошти за договором позики в обумовлені строки відповідачем не повернуто, та добровільно повертати борг останній відмовляється.

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 вказував про вчинення з боку відповідача психологічного тиску для написання розписки.

Водночас, належних та допустимих доказів про застосування до відповідача психологічного тиску з боку позивача при укладенні розписки апелянтом не надано.

Докази звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення відносно нього насильства, наслідком якого є написання оскаржуваної розписки, в матеріалах справи відсутні.

Заперечуючи проти позову відповідач за первісним позовом також посилається на те, що розписка не містить даних про отримання ним в борг грошових коштів, не містить даних про укладення та умови договору позики, а тому не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики.

Водночас, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що «реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі № 209/3022/16-ц зазначено, що «аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником».

На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем представлена розписка, власноручно підписана ОСОБА_2 . Вказана розписка містить суму позики та строк повернення грошових коштів.

За таких обставин надана позивачем розписка є належним доказом укладення договору позики та передання грошової суми позичальнику.

Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 225/6667/16-ц.

Відтак, доводи апелянта про те, що розписка не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики судом відхиляється.

Доказів виконання зобов`язаних щодо повернення грошових коштів матеріали справи не містять, тому колегія суддів погоджується і з висновком суду про наявність підстав для стягнення коштів за договором позики в сумі 19500,00 доларів США.

Доводи апелянта про те, що позивач не передавав йому кошти під час розписки не спростовують факт отримання таких коштів.

Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

(Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 206/6401/18).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стороною позивача пред`явлено вимогу про стягнення коштів в порядку ст. 625 ЦК України, в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивачем надано суду розрахунок, відповідно до якого три відсотки річних за період із 31.12.2019 р. по 02.06.2021 року (520 днів) складає суму в розмірі 833,42 доларів США.

Стороною відповідача за первісним позовом зазначений розрахунок не спростовано, колегія суддів погоджується із вказаним розрахунком, тому із відповідача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 833,42 долари США.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Положеннями ч.1 ст.375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач

Судді