КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/9107/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків (упущеної вигоди), спричинених тривалим неповерненням депозитів, -

установив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення збитків (упущеної вигоди), спричинених тривалим неповерненням депозитів, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цивільній справі №363/3965/15ц за його позовними вимогами про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, стягнуто з банку: 4000000 грн суми вкладів; 381369,84 грн процентів за період по 24 липня 2005 року; 4489907,28 грн інфляційних втрат за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року; 520692,48 грн (3% річних за частиною другою статті 625 ЦК України), а всього на суму 9391969 грн.

У решті позовних вимог (процентів після 24 липня 2015 року) та пені на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» відмовлено.

Вина банку підтверджена вказаною постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, якою констатовано безпідставність неповернення позивачу депозитів.

У зв`язку з протиправними діями відповідача щодо неповернення коштів за депозитними вкладами, позивач вважає, що йому спричинено збитки в сумі 42657174,96 грн., які просив стягнути з банку на свою користь на підставі статті 623 ЦК України, у зв`язку з порушенням виконання зобов`язання.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року відмовлено у задоволенні його позову до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення збитків (упущеної вигоди), спричинених тривалим (з 24 липня 2005 року) неповерненням депозитні за восьма депозитними договорами №№177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року, за якими він був цессіонарієм від цедента ОСОБА_2 .

Вказані депозитні договори 31 січня 2005 року укладались між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» у правобережному відділенні банку м. Дніпропетровська.

Номінальна сума вкладів за кожним із депозитних договорів складала 500000 грн., процентна ставка 20% річних, термін дії встановлювався у 6 місяців.

Внесення коштів на вклад у кожному випадку підтверджувалось меморіальним ордером.

Права на депозитні вклади ОСОБА_1 , ОСОБА_2 передані на підставі укладеного у відповідності до ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України договору про відступлення права вимоги (цессії) від 01 серпня 2015 року.

Відмова у позові вмотивована тим, що спір по стягненню коштів за спірними депозитними договорами вирішувався у судовій справі №363/3965/15ц і є вирішеним згідно до постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року з присудженням до стягнень 9391969 грн.

Водночас, невиконання цієї постанови не є матеріальними збитками у розумінні ст.ст. 22, 611, 23 ЦК України, а з вимогами про застосування стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач не звертався.

Зазначає, що він не звертався з позовом про стягнення збитків у зв`язку з невиконанням судових рішень у справі №363/3965/15ц, а навпаки вони є виконані ще у серпні 2020 року.

Сутність позову і його підстав, які фактичними обставинами пов`язані зі справою №363/3965/15ц, полягали у іншому, а саме: предметом позову було саме стягнення сум депозитів (не збитків) з нарахуваннями на них за тодішньої судовою практикою.

Цією практикою, з певними варіаціями у різні періоди, але завжди визнавалось, що депозитні вкладники при неповерненні вкладів мають право на стягнення: номінальних сум депозитів; процентів за період дії; процентів після закінчення строку дії; стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України; пені згідно до п. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів».

За змістом постанови Верховного Суду від 23 лютого 2022 року фіксується, що якщо депозитний вкладник на певному етапі захищаючи свої права, вимагав розірвання депозитного договору, то навіть, при продовжуваному неповерненні вкладу договір вважається розірваним, юрисдикція ЗУ «Про захист прав споживачів» припиняється та стягнення пені за цим законом унеможливлюється, як і подальших процентів.

Саме вищезазначена нова позиція виявилась ретроспективно застосована у його судовій справі №363/3965/15ц, оскільки свого часу, ОСОБА_2 , дійсно будучи депозитним вкладником, 22 липня 2005 року письмово вимагав повернення вкладів через розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.

Таким чином, йому виявились реально присуджені:

- номінальні суми вкладів (4 млн. грн.);

- проценти з 01 лютого 2005 року по 24 липня 2005 року включно (381369,84);

- 3% річних за ст. 625 ЦК України із застосуванням строку позовної давності за період з 01 вересня 2012 року по 01 вересня 2015 року та доплюсуванням 1 року і 4 місяці до 31 грудня 2016 року у зв`язку зі збільшенням на стадії підготовчого засідання позовних вимог (520629,48 грн);

- інфляційні втрати за ст. 625 ЦК України за аналогічний вищеприведений період (4489907,28 грн) з відмовою у решті позовних вимог, зокрема, по стягненню процентів після 24 липня 2005 року і приніс згідно ЗУ «Про захист прав споживачів».

У цій ситуації ним і було заявлено новий позов восени 2022 року саме по стягненню збитків.

Причому, самі судові рішення по стягненню номіналів з нарахуваннями були виконані.

Період стягнення він визначив з 25 липня 2005 року включно по 06 липня 2020 року включно.

Першою датою є день, до якого стягнуті суми номіналу і процентів по 24 липня 2005 року за розірваними з цього дня депозитними договорами.

Дата розірвання договорів (24 липня 2005 року), яка стала і датою відліку неповернення, чітко встановлена постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року.

Другою датою він визначив день набрання чинності постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року.

Неповернення йому депозитних вкладів за цей період є очевидним цивільним правопорушенням.

Факт безпідставності неповернення встановлений у всіх судових рішеннях у справі №363/3965/15ц, отже є преюдиційним.

Зазначив, що своїми збитками структурно за період з 25 липня 2005 року по 06 липня 2020 року він рахує упущену вигоду:

- у вигляді доходів від процентів, які могли отримуватися, якби депозитні вклади протиправно не утримувались банком;

- у вигляді доходів від стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України, які могли бути отримані за період з 25 липня 2005 року по 01 вересня 2012 року та з 31 грудня 2016 року по 06 липня 2020 року.

Звертає також увагу на те, що за позовними вимогами ним вимагається до стягнення кошти, які могли бути отримані у вигляді доходів від процентів та доходи стягнень за ч. 2 ст. 625 ЦК України (як складових простроченого грошового зобов`язання), а не повторно за новим позовом проценти і стягнення за ч. 2 ст. 625 ЦК України, як про це зазначає представник відповідача, стверджуючи, що в їх стягненні вже відмовлено.

Банком просто здійснюється підміна понять, а мова йде про різні правові сутності.

Стягнення сум збитків, вимагається у зв`язку з тим, що після встановлення Верховним Судом за новою практикою розірвання з 24 липня 2005 року договорів (при якому стягнення процентів унеможливлюються, тому у позові і відмовлено), реальне повернення депозитів тривало ще багато років.

При розрахунку упущеної вигоди у вигляді доходів від процентів, на які він міг розраховувати за звичайних умов, якби банк не став протиправно утримувати вклади, стверджуючи їх нелегітимність, а вклади перекладались на нові терміни, ним бралась до уваги процентна ставка у 20%, яка вказувалась у депозитних договорах.

Він мав на це повне право, тому що вона зафіксована у його договірних документах.

Якщо банк був не згоден із цією процентною ставкою і такі ставки у банку по періодам були нижчі, він міг представити свої розрахунки його потенційних збитків, але цього не зробив.

Збитки у вигляді доходів (упущеної вигоди) від процентів, які він міг отримати за період з 25 липня 2005 року по 06 липня 2020 року при непорушенні банком зобов`язань розраховані у таблиці №1, яка є додатком до позовної заяви, і зафіксовані у розмірі 11969201,36 грн.

ОСОБА_1 також вважає, що має право на стягнення збитків у формі упущеної вигоди із-за недоотриманих сум доходів через не донарахування 3% річних та інфляційних втрат за ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Для розрахунку збитків по складовим недотриманих сум інфляційних втрат та 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України, ним було виділено три періоди:

- 1-й період - з 25 липня 2005 року по 01 вересня 2012 року (період з дня розірвання депозитних договорів до дня, до якого застосовані строки позовної давності за його позовом у судовій справі №363/3965/15);

- 2-й період - з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року (період за який відбулися стягнення за ч. 2 ст. 625 ЦК України у справі №363/3965/15, який включив 3 роки застосованого строку позовної давності з доданням часу у 1 рік 4 місяці попереднього судового засідання, у який виявлялось можливо збільшити розмір позовних вимог);

- 3-й період - з 31 грудня 2016 року по 06 липня 2020 року (період судового розгляду, у який із-за стадійності цивільного процесу збільшення позовних вимог уже було неможливим).

Виходячи з обраних періодів, що і вбачається із розрахунків №2 та №3, були розраховані суми за стягненнями тільки за періодами №1 та №3 з виключенням сум за період №2, зафіксованих у судових рішеннях, що набрали законної сили у справі №363/3965/15.

На основі проведених розрахунків, ним зафіксовані суми до стягнення:

- по упущеній вигоді із недоотримання інфляційних втрат - 15816077 грн;

- по упущеній вигоді із-за недотримання 3% річних 1396390,24 грн.

Просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» подало відзив, обґрунтований тим, що пред`явивши позов до банку про стягнення шкоди, спричиненої банком протиправним неповерненням депозитів, позивач в якості основоположного доказу по справі зазначив судові рішення у справі №363/3965/15, якими з банку на користь позивача було стягнуто суму вкладів за договорами про депозитний вклад, відсотки за період дії цих договорів, а також 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України в межах трирічного строку позовної давності, в решті вимог - відмовлено.

Банк наголошував протягом розгляду вищевказаної справи та наголошував в рамках розгляду даної справи, що між сторонами не укладалися договори про депозитні вклади, оскільки письмова форма таких договорів не була дотримана, а грошові кошти, які мали бути внесені на депозитний рахунок вкладника, відкритий в банку, ні позивачем, ні ОСОБА_2 не вносилися.

На підтвердження укладання договору між сторонами позивач не надав жодного належного документа, зокрема, ощадної книжки або сертифіката, касового чека або квитанції, виписки по рахунку чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договори про депозитний вклад, за якими, як стверджує позивач, йому задано збитків, в дійсності є нікчемними, оскільки недодержано письмової форми таких договорів, визначеної законом.

Серед наданих позивачем документів в обґрунтування позовних вимог відсутні документи, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до АТ КБ «ПриватБанк» - документи, встановленої форми, які відповідають вимогам відповідних нормативно-правових актів про внесення готівки в касу АТ КБ «ПриватБанк» як банківський вклад.

Спірні договори про депозитний вклад не містять даних про відкриті рахунки банківського вкладу, їх також не надано позивачем в підтвердження своїх доводів.

Також зазначив, що позивач зловживаючи наданим йому правами, фактично повторно звернувся до суду з вимогою стягнути на його користь грошові кошти у розмірі процентів за ставкою, вказаною депозитних договорах, за період після закінчення їх строку дії, по суті просто назвавши такі відсотки збитками.

При цьому, постановою Верховного Суду по справі №363/3965/15, яка є остаточною, питання щодо стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку дії договорів про депозитний вклад, вже вирішено.

Зокрема, Верховний Суд у вказаній постанові констатував, що позивач не має права на стягнення відсотків поза межами строку дії договорів про депозитні вклади, оскільки договори між сторонами були розірвані, а договірні правовідносини - припинені.

При цьому, звертало увагу на те, що підставою відмови в стягненні відсотків, нарахованих поза межами строку дії договорів про депозитний вклад, була сама відсутність у позивача права на отримання таких відсотків у зв`язку із припиненням договірних правовідносин, а не обрання позивачем неправильних матеріально-правових норм в якості обґрунтування позову.

Вважає, що бездіяльність та недбала поведінка позивача протягом більш ніж 10 років з 2005 до 2015 років, невикористання ним можливостей судового захисту протягом дуже тривалого терміну, так само як і подання даного позову у 2022 році про стягнення упущеної вигоди, яка не є чимось іншим, аніж повторно нарахованими позивачем відсотками за договорами про депозитні вклади, в стягненні яких було відмовлено судом в іншій справі, спрямовані виключно на неправомірне збагачення позивача за рахунок банку.

Просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31 січня 2005 року між ОСОБА_2 та Банком укладено 8 договорів про депозитний вклад №№177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070 кожний на суму 500000 грн зі строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) з процентною ставкою у розмірі 20% річних.

Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальними ордерами №№1-8 від 31 січня 2005 року.

01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.

01 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор ( ОСОБА_2 ) відступає новому кредитору ( ОСОБА_1 ) належне первісному кредитору право вимоги за договорами строкового депозитного вкладу №177s756063, №177s756064, №177s756065, №177s756066, №177s756067, №177s756068, №177s756069, №177s756070 від 31 січня 2005 року на загальну суму вкладів у розмірі 4000000 грн з процентною ставкою у розмірі 20% річних строком на 6 місяців.

За цим договором відповідно до п. 1.3, до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов`язків: повернення грошових коштів у розмірі депозитних вкладів, отриманих боржником згідно депозитних договорів, укладених між первісним кредитором та боржником, а саме 4000000 грн; виплати нарахованих станом на дату укладання цього договору процентів за депозитними договорами; виплати будь яких інших платежів у відповідних сумах, що підлягають сплаті боржником на підставі депозитних договорів, включаючи неустойку, втрати від інфляційного знецінення грошових коштів, плату за користування чужими грошовими коштами та інші платежі; інших обов`язків, встановлених депозитними договорами.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у цивільній справі №363/3965/15ц, стягнуто з банку на користь позивача 4000000 грн суми вкладів; 381369,84 грн процентів за період по 24 липня 2005 року; 4489907,28 грн інфляційних втрат за період з 01 вересня 2012 року по 31 грудня 2016 року; 520692,48 грн 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України, а всього на суму 9391969 грн.

У решті позовних вимог (процентів після 24 липня 2015 року та пені на підставі ЗУ «Про захист прав споживачів») відмовлено.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив суд стягнути з банку саме збитки (упущену вигоду), яка виникла у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу вкладів за депозитними договорами (стаття 623 ЦК України).

Інших вимог ОСОБА_1 у порядку статті 15, 16 ЦК України до суду не заявлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки спір щодо стягнення коштів за договорами банківського вкладу вже вирішувався в межах цивільної справи №363/3965/15, та постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року стягнуто з відповідача на користь позивача суму в розмірі 9391969 грн.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Так, рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення коштів за договорами банківського вкладу та зобов`язання вчинити певні дії.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договорами банківського вкладу від 31 січня 2005 року за №№177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070 суму вкладів у розмірі 4000000 грн, проценти за користування грошовими коштами у період з 01 лютого 2005 року по 31 липня 2005 року у розмірі 396712,32 грн, проценти за користування грошовими коштами у період з 01 серпня 2005 року по 31 грудня 2016 року у розмірі 9141917,81 грн, три проценти річних на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 1457697,58 грн, інфляційні втрати на суму прострочення виплати вкладів у розмірі 13981181,40 грн, 3% пені від сум неповернутих вкладів в сумі 274257,53 грн, а всього на суму 29251766,64 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 9605 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року, з урахуванням виправлення описки ухвалою Київського апеляційного суду від 25 серпня 2020 року, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування грошовими коштами за договорами банківських вкладів (депозиту) від 31 січня 2005 року за №№177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070, трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, пені згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» змінено.

Зменшено розмір процентів за користування грошовими коштами, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 01 лютого 2005 року по 31 грудня 2016 року, з 9538630,13 грн до 839232,85 грн.

Зменшено розмір трьох процентів річних, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 31 серпня 2012 року по 31 грудня 2016 року, з 1457697,58 грн до 520692,48 грн.

Зменшено розмір інфляційних втрат, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за період з 31 серпня 2012 року по 31 грудня 2016 року, з 13981181,40 грн до 4489907,28 грн.

Збільшено розмір пені згідно з ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», яка підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 з 274257,53 грн до 23988004,40 грн.

У зв`язку з цим загальну суму стягнення збільшено з 29251766,64 грн до 33837837 грн.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 23 лютого 2022 року, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені скасовано та в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині зменшення розміру стягнених процентів за користування грошовими коштами та розміру загальної суми стягнення змінено, зменшено розмір стягнених процентів до 381369,84 грн та розмір загальної суми стягнення до 9391969,60 грн.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судового збору змінено, зменшено розмір судового збору до 6090 грн.

В іншій оскарженій частині постанову Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вказаними рішеннями було встановлено, що 31 січня 2005 року між ОСОБА_2 та Банком укладено 8 договорів про депозитний вклад №№177s756063, 177s756064, 177s756065, 177s756066, 177s756067, 177s756068, 177s756069, 177s756070 кожний на суму 500000 грн зі строком на 6 місяців (до 31 липня 2005 року) з процентною ставкою у розмірі 20% річних.

Факт внесення коштів на депозитний вклад підтверджується меморіальними ордерами №№1-8 від 31 січня 2005 року.

Умовами укладених між сторонами договорів банківських вкладів не передбачено їх автоматичне продовження ще на один строк.

Договори банківських вкладів не містять визначеного розміру процентної ставки за користування сумою вкладу у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну його дії.

Наказом голови правління «ПриватБанк» від 05 січня 2004 року №07 встановлено відсоткову ставку за вкладами «На вимогу» в розмірі 1% річних.

За закінченням терміну дії депозитних договорів ОСОБА_2 неодноразово звертався до банку з письмовими заявами (26 травня 2005 року, 22 липня 2005 року, 08 серпня 2005 року) з вимогами про повернення депозитних вкладів та нарахованих процентів.

На його звернення 08 червня 2005 року відповідачем надана відповідь про тимчасову неможливість повернення коштів у зв`язку з проведенням службового розслідування.

23 серпня 2005 року банк повідомив ОСОБА_2 про те, що грошові кошти за депозитними договорами знаходяться у розпорядженні колишнього заступника директора Правобережного відділення Банку ОСОБА_3 .

За зверненням банку за цими фактами порушено кримінальне провадження за ознаками частини п`ятої статті 191 КК України УСБУ у Дніпропетровській області, питання щодо повернення коштів вирішуватиметься у залежності від результатів розслідування кримінального провадження.

У траві 2005 року за виявленими фактами розкрадань коштів понад 30-ти депозитних вкладників та коштів з карткових рахунків у Правобережному відділені ЗАТ КБ «Приватбанк» порушено кримінальне провадження №00015 за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 ч. 5, 191 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, заочно обвинувачення пред`явлено ОСОБА_4 .

В рамках розслідування даного кримінального провадження слідчими при огляді службового кабінету обвинуваченого було виявлено та вилучено депозитні договори, в тому числі, 8 оригінальних примірників депозитних договорів, які є предметом розгляду даної цивільної справи.

Висновками судових-почеркознавчих експертиз від 13 листопада 2006 року від 09 квітня 2013 року, проведених в рамках кримінального провадження, встановлено автентичність договорів і печаток, підтверджено їх підписання від імені банку ОСОБА_4 , від імені вкладника ОСОБА_2 , касові документи підписані ОСОБА_4 .

Доказів про те, що ОСОБА_4 не був уповноважений підписувати дані договори матеріали справи не містять.

01 червня 2005 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «Приват Банк» із заявою про виплату процентів та розірвання депозитних договорів з 24 липня 2005 року.

01 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор ( ОСОБА_2 ) відступає новому кредитору ( ОСОБА_1 ) належне первісному кредитору право вимоги за договорами строкового депозитного вкладу №177s756063, №177s756064, №177s756065, №177s756066, №177s756067, №177s756068, №177s756069, №177s756070 від 31 січня 2005 року на загальну суму вкладів у розмірі 4000000 грн з процентною ставкою у розмірі 20% річних строком на 6 місяців.

За цим договором, відповідно до пункту 1.3. до нового кредитора переходить право вимагати від боржника належного та реального виконання наступних обов`язків: повернення грошових коштів у розмірі депозитних вкладів, отриманих боржником згідно депозитних договорів, укладених між первісним кредитором та боржником, а саме 4000000 грн; виплати нарахованих станом на дату укладання цього договору процентів за депозитними договорами; виплати будь яких інших платежів у відповідних сумах, що підлягають сплаті боржником на підставі депозитних договорів, включаючи неустойку, втрати від інфляційного знецінення грошових коштів, плату за користування чужими грошовими коштами та інші платежі; інших обов`язків, встановлених депозитними договорами.

Відповідно до пункту 1.4 договору до нового кредитора переходять усі без винятку права та обов`язки первісного кредитора, що випливають із депозитних договорів.

Таким чином, факт безпідставності неповернення ОСОБА_1 депозитних вкладів встановлений у судових рішеннях у справі №363/3965/15, отже є преюдиційним.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду із позовом, який є предметом у цій справі, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач має відшкодувати йому збитки (упущену вигоду), спричинені тривалим неповерненням депозитів за восьма депозитними договорами.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

За загальним правилом, яке встановлено у ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій задано збитків майнової шкоди у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У ч. 2 ст. 22 ЦК України визначено, що збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1166 ЦК України яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, майнова шкода, задана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка задала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Аналіз положень ст. 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди, цивільне правопорушення яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного його йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року (справа №740/967/16).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Збитками ОСОБА_1 за описаних фактичних обставин (шкодою, яка підлягає відшкодуванню) станом на 06 липня 2020 року (день набрання законної сили судовим рішенням у судовій справі №363/3965/15) є недоотримані проценти за процентною ставкою у 20% при автоматичній пролонгації договорів із-за неповернення банком коштів за період з 25 липня 2005 року по 06 липня 2020 року.

При розрахунку упущеної вигоди у вигляді доходів від процентів, ОСОБА_1 бралась до уваги процентна ставка у 20%, яка вказувалась у депозитних договорах (була зафіксована у його договірних документах).

Збитки у вигляді доходів (упущеної вигоди) від процентів, які позивач міг отримати за період з 25 липня 2005 року по 06 липня 2020 року розраховані у таблиці №1, яка є додатком до позовної заяви, і зафіксовані у розмірі 11969201,36 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростований, контррозрахунок не наданий.

У відповідності до ч. 3 ст. 22 ЦК України, збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 збитків із-за неправомірного неповернення депозитів за кредитними договорами №177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року у сумі 11969201,36 грн.

При цьому, не підлягають до задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на його користь збитків від інфляційних втрат за період з 25 липня 2005 року по 31 серпня 2012 року та з 01 січня 2017 року по 06 липня 2020 року; збитків від недонарахувань 3% річних за ч. 2 ст. 625 ЦК України за ті ж періоди; а також збитки від знецінення коштів із-за валютних коливань курсу гривні, оскільки такі вимоги є безпідставними, так як розмір інфляційних втрат та 3% річних був предметом розгляду у справі №363/3965/15, рішення по якій набрало законної сили.

Що стосується заявлених відповідачем наслідків спливу позовної давності, то слід зазначити, що він не був пропущений позивачем, оскільки його відрахування слід проводити не з дати закінчення дії депозитних договорів (2005 рік), а з моменту ухвалення Верховним Судом судового рішення у справі №363/3965/15 (23 лютого 2022 року), з якого ОСОБА_1 довідався про порушення своїх прав.

На вказане вище суд першої інстанції уваги не звернув, відтак, рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У відповідності до ч. 1, п. 3 ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 у відсотковому співвідношенні задоволені на 28%, відтак на його користь з АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 5210,10 грн.

Крім цього, з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави підлягає стягненню судовий збір, який підлягав сплаті в суді першої інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 3473,40 грн., а з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, у розмірі 8931,60 грн.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст. 367,374,376,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення збитків (упущеної вигоди), спричинених тривалим неповерненням депозитів задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) збитки із-за неправомірного неповернення депозитів за кредитними договорами №177s756063-177s756070 від 31 січня 2005 року у сумі 11 969 201,36 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог, відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 5210,10 гривень судового збору.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д, ) на користь Держави 3473,40 гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Держави 8931,60 гривень судового збору

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 14 листопада 2023 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба