ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1672/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/2066/22 Категорія: 301030300 Колісник Л.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді Гончар Н.І., Новіков О.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача адвоката Дяченко В.М. на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.08.2023 (повний текст складено 23.08.2023, суддя в суді першої інстанції Колісник Л.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

у грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими надвірними спорудами по АДРЕСА_1 , мотивуючи про те, що його мати ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Їй належав вказаний житловий будинок з надвірними спорудами згідно договору купівлі-продажу №110, виданого Канівською нотаріальною конторою 23.01.1979 та зареєстрованого в Канівському відділенні інвентарбюро 14.02.1979, реєстр № 2081. При житті мати не склала заповіту. Після смерті матері у встановлений законом строк 24.10.1997 він звернувся до державного нотаріуса Канівської міської державної нотаріальної контори Лагутінської Є.П. та на підставі ст. 529 ЦК України йому видано Свідоцтво про право на спадщину за законом.

Згідно даного Свідоцтва спадкоємцями майна громадянки ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є: «в рівних частинах кожний: його (її) син ОСОБА_1 , що мешкає в АДРЕСА_2 .

Спадкове майно, на яке видається свідоцтво, складається з: 1/2 (однієї другої) частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 , та належала їй на підставі договору купівлі-продажу № 110, виданого Канівською нотконторою 23.01.1979 та зареєстрованого в Канівському відділенні інвентарбюро 14.02.1979, реєстр № 2081».

У спадкодавця, окрім позивача, є ще один син, його рідний брат ОСОБА_3 , який проживав та працював у росії та у 1998 році приїхав до України та прописався у АДРЕСА_1 з 23.01.1998, після чого знявся з реєстрації за вказаною адресою 10.11.1998. ОСОБА_3 у встановлений законом строк не звернувся до державного нотаріуса та не оформив Свідоцтво про право на спадщину за законом. З часу свого вибуття 10.11.1998 та по даний час він більше не з`являвся в Україні.

Позивач разом зі своєю матір`ю ОСОБА_2 проживали разом до її смерті, вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі. На сьогоднішній день він продовжує проживати у вказаному житловому будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт.

У зв`язку з тим, що його брат не оформив свою частину спадщини та не проживає в Україні, він не може належним чином оформити право власності на будинок та на землю. На даний час домоволодіння потребує капітального ремонту.

Вважає, що його брат ОСОБА_3 є таким, що не прийняв спадщини після смерті матері.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.08.2023 позовні вимоги у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що позивач пред`явив позовні вимоги до неналежного відповідача органу місцевого самоврядування, у той час як відповідачем має бути інший спадкоємець, як власник майна щодо прав на яке претендує позивач. Також позивач не довів добросовісності заволодіння чужим майном.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивач адвокат Дяченко В.М. 13.09.2023 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги. Зазначає, що суд не вчинив дій щодо заміни відповідача на належного. Орган місцевого самоврядування проти позовних вимог чи того, що він є відповідачем не заперечував. Позивач добросовісно та відкрито володіє спірним майном протягом тривалого часу, отже має право власності на нього в силу набувальної давності.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, враховуючи ціну позову у даній справі, апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що згідно договору дарування № 1-256 від 11.02.1995, посвідченого Канівською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_2 , яка проживає в АДРЕСА_2 , подарувала, а ОСОБА_3 , який проживає в АДРЕСА_2 прийняв в дар 1 / 2 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 (а.с.87).

Договір дарування укладався зі згоди іншого з подружжя дарувальника ОСОБА_4 (а.с.89).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 18.04.1997 (а.с.7).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.1997, зареєстрованого в реєстрі № 1-2512, позивач ОСОБА_1 , прийняв у спадщину, як спадкоємець першої черги за законом, після смерті своєї матері ОСОБА_2 1 / 2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд в АДРЕСА_1 (а.с. 7, 8, 63- 65, 71).

Доказів про прийняття спадщини чи відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 іншими спадкоємцями суду не надано.

Позивач вважає, що право власності на вказаний будинок у нього виникло за набувальною давністю на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, оскільки інший спадкоємець (рідний брат позивача) ОСОБА_3 не оформив свою частину спадщини після смерті матері, а позивач по даний час проживає в будинку та утримує його.

Крім того, з технічного паспорту на спірне домоволодіння (а.с.29) вбачається, що його власниками є ОСОБА_2 (1 / 2 частина), спадкоємцем якої є позивач, та ОСОБА_3 (1 / 2 частина) брат позивача, згідно договору дарування від 11.02.1995, посвідчений Канівською держнотконторою, реєстр №1-256.

Аналогічні дані вбачаються з довідки-характеристики від 17.10.1997 (а.с.66) щодо спірного домоволодіння про його співвласників.

Такими є фактичні обставини у справі. Правовідносини, наявні між сторонами на їх підставі, мають таке правове регулювання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для справи та які у відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Такі ж за змістом висновки слідують з постанови ВП ВС від 14.05.2019 у справі №910/17247/17.

У даному випадку для підтвердження законності об`єкту володіння та добросовісності заволодіння чужим майном позивач вказав на те, що він відкрито та тривалий час (з 1997 року по теперішній час) володіє спірною частиною домоволодіння, яке утримує протягом тривалого часу.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що спірна частина домоволодіння, на яку за набувальною давністю претендує позивач, належить іншому співвласнику ОСОБА_3 згідно договору дарування від 11.02.1995, який посвідчений Канівською держнотконторою, реєстр №1-256.

Відтак, саме вказана особа має відповідати за позовними вимогами в даній справі, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Так у постанові ВП ВС від 17.04. 2018 у справі № 523/9076/16-ц указано, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. При цьому встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом.

Як вірно вказав суд першої інстанції, доказів того, що інший співвласник ОСОБА_3 був позбавлений права власності на спірне майно чи відмовився від своєї власності, як і доказів того, що виконавчий комітет Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області повинен нести відповідальність за позовними вимогами в даному спорі, матеріали справи не містять.

Отже стверджувати про те, що позивач добросовісно та законно заволодів спірним об`єктом нерухомості підстав не має, адже вказане майно не вибувало з права власності інших осіб, отже позовні вимоги у справі є безпідставними, про що вірно вказано судом першої інстанції.

Усі апеляційні посилання скаржника щодо заміни сторони відповідача та добросовісності заволодіння чужим майном на правильність вищенаведених висновків суду не впливають, адже юридично спірна частина домоволодіння не вибувала з права власності іншого співвласника, а вимоги позивача в цій справі фактично спрямовані на позбавлення права власності інших осіб без наявних для того правових підстав.

Таким чином скаржник помилково зазначає, що він довів існування усієї сукупності правових елементів для визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю та пред`явив вимоги до належного відповідача.

Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.08.2023 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід віднести на рахунок державного бюджету, оскільки скаржника звільнено від його сплати на підставі п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», як особу з інвалідністю ІІ групи.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.08.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Канівської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді віднести на рахунок державного бюджету.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 18.10.2023.

Суддя-доповідач

Судді