КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 753/564/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/9074/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» - адвоката Дейка Єгора Анатолійовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року (суддя Колесник О.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та припинення права власності на квартиру,

встановив:

у січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та реєстрацію за ним права власності на вказану квартиру.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 1996 року вони з відповідачкою проживали разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, 15 червня 2001 року зареєстрували шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 .

Позивач стверджував, що вирішив придбати квартиру для спільного проживання з відповідачкою, кошти в інвестування спірної квартири вніс свої у сумі 35 693грн 49коп., однак квартиру вирішив оформити на відповідачку. 18 листопада 1996 року був укладений ф`ючерсний контракт на придбання квартири АДРЕСА_1 і по акту прийому-передачі квартира була передана 24 лютого 1998 року.

Позивач посилався на те, що їх шлюб з відповідачкою був розірваний рішенням суду від 25 жовтня 2015 року, а згодом відповідачка вирішила його виселити зі спірної квартири, в якій він проживає разом із дочкою та несе витрати по її утриманню.

Позивач вважав, що оскільки квартира була придбана за його особисті кошти, вона повинна бути визнана його особистою власністю.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року позовні вимоги задоволено, припинено право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та визнано право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_1 .

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 6 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року залишено без змін.

У квітні 2023 року ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» подало апеляційну скаргу на вказане рішення суду, у якій просить рішення Дарницького районного суду

міста Києва від 17 січня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на вирішення судом прав та обов`язків іпотекодержателя, в іпотеку якого була передана спірна квартира, у його відсутність.

Апелянт зазначає, що за договором про відступлення права вимоги № 2153/К, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., набув право вимоги за кредитним договором, укладеним 24 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого був ПАТ «Дельта Банк», на підставі якого позичальнику ОСОБА_1 надано грошові кошти в розмірі 120 000 доларів США. З метою забезпечення зобов`язання ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. 24 квітня 2008 року за реєстровим номером 11340, предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1 .

Апелянт стверджує, що кредитні кошти були отримані під час шлюбу та в інтересах сім`ї, а тому цивільні права і обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вважає, що дана цивільна справа була ініційована ОСОБА_1 виключно з метою уникнення виконання своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить у її задоволенні відмовити, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року залишити без змін, оскільки суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правовідносини, які виникли між сторонами.

Також позивач посилається на положення Конституції України та ЦК України про непорушність та недоторканість права власності, а також на відсутність належних доказів з боку апелянта про те, що держана реєстрації права власності на спірну квартиру за ним порушує права та законні інтереси ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо».

Позивач вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що він намагається ухилитись від виконання своїх зобов`язань за договором, оскільки спірна квартира досі перебуває в обтяженні, а іпотекодержателем є ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо».

Відповідачка ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи (с.с.23 т.2), у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність (с.с.26 т.2).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» - адвоката Дейка Є.А., який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Навродського О.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 18 листопада 1997 року між АТ Холдингова компанія «Київміськбуд» в особі АКБ «Аркада» та ОСОБА_2 був укладений ф`ючерсний контракт № 6277 про інвестування в житлове будівництво (с.с.3 т.1).

На підставі вказаного контракту 24 лютого 1998 року був складений акт прийому-передачі квартири інвестору, згідно якого АТ Холдингова компанія «Київміськбуд» передала, а ОСОБА_2 прийняла квартиру АДРЕСА_1 (с.с.5 т. 1).

2 березня 1998 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації видано свідоцтво про право власності на квартиру, відповідно до якого двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 (с.с.4 т. 1).

15 червня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, який

розірвано рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 жовтня 2013 року.

24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 2608/0408/88-016, на підставі якого позивач отримав кредит у розмірі 120 000 доларів США строком до 23 квітня 2018 року (с.с.83-85 т.1).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним кредитним договором, 24 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., згідно якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (с.с.88-90 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що факт спільного проживання позивача та відповідачки, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1996 по 1998 роки є доведеним, а також доведеним є факт придбання спірної квартири за рахунок особистих коштів позивача, які він отримав у позику, а потім повернув їх, маючи при цьому достатню фінансову можливість. За таких обставин, суд вважав за необхідне скасувати право власності на спірну квартиру за відповідачкою та визнати право власності на квартиру за позивачем.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно частини 1 статті 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16 зроблено висновок, що «ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з ОСОБА_7 кредитної заборгованості та впливає на можливість банку звернути стягнення на іпотечне майно. Посилання апеляційного суду на те, що права банку незалученням до участі у справі не порушені, оскільки згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону регулює абсолютно інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва. У випадку визнання право власності на предмет іпотеки за одним із подружжям або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то тут до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна».

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність

(пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц зроблено висновок, що «поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом».

З доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що 25 лютого 2012 року право вимоги за кредитним договором № 2608/0408/88-016 від 24 квітня 2008 року та договором іпотеки набуло ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного з ПАТ «Свербанк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г.

18 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. вчинено виконавчий напис № 851 про звернення стягнення на майно ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», за яким приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Наконечним І.М. відкрито виконавче провадження № 57156532.

6 лютого 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» був укладений договір № 2153/К про відступлення права вимоги, відповідно до якого останнє набуло права вимоги до позичальників та заставодавців (іпотекодавців) та поручителів зазначених у додатку № 1 до вказаного договору (с.с.207-210 т.1).

Згідно вказаного додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» набуло право вимоги за кредитним договором № 2608/0408/88-016 від 24 квітня 2008 року, укладеним із ОСОБА_1 та за іпотечним договором б/н від 24 квітня 2008 року, укладеним із ОСОБА_2 (с.с.211-212 т.1).

Ухвалою окружного адміністративного суду міста Києва від 25 травня 2020 року, справа № 640/10847/20, замінено стягувача за виконавчим написом приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. № 851 від 18 червня 2014 року про звернення стягнення на майно ОСОБА_2 , а саме публічне акціонерне товариства «Дельта Банк» замінено на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо».

Крім того, з Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 21 квітня 2014 року, справа № 753/8352/14,стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 512 156грн 51 коп.

Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» надало належні та достатні докази у підтвердження того, що позов ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на квартиру зачіпає інтереси товариства, як іпотекодержателя, на користь якого звернено стягнення на спірне майно.

Відповідно до положень статті 11 ЦПК України (тут і надалі - в редакції, чинній на

момент розгляду справи судом першої інстанції) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 2 і 3 частини другої статті 119 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, якими можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 30 ЦПК у відповідній редакції).

Системний аналіз статей 33, 119 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) свідчить про те, що саме на позивача покладено обов`язок визначити належний склад відповідачів у справі.

При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (частина перша статті 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду).

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Сторони у цивільному процесі - це особи, правовий спір яких вирішується у суді, які мають юридичну заінтересованість у результатах справи, наділені комплексом цивільних процесуальних прав та обов`язків, необхідних для захисту своїх прав та законних інтересів, а також для здійснення судової діяльності.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов`язань за кредитним договором та впливає на можливість іпотекодержателя звернути стягнення на іпотечне майно.

При розгляді даної справи позивач не повідомив про необхідність залучення до участі у справі іпотекодержателя спірного майна, а суд, визнавши право власності на спірне майно за позивачем, не врахував, що воно є предметом іпотеки і даним рішення зачіпаються права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки,

враховуючи наявність заборгованості позивача за кредитним договором.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції зачіпає інтереси іпотекодержателя ПАТ «Дельта Банк» (на час розгляду справи судом), правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», яке не брало участі у розгляді даної справи, так як суд визнав право власності позивача на майно, яке є предметом іпотеки, тому рішення суду підлягає скасуванню, а у позові необхідно відмовити з підстав не залучення до участі у справі всіх відповідачів, інтересів яких стосується даний спір.

Посилання позивача на те, що права ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», як іпотекодержателя, незалученням до участі у справі не порушені є безпідставним, оскільки у визнання права власності на предмет іпотеки за одним із подружжя з підстав належності йому цього майна до реєстрації шлюбу, до нового набувача не переходять обов`язки іпотекодавця, оскільки вважається, що така особа набула право власності на майно в період первинного придбання майна, тобто до укладення договору іпотеки.

У прохальній частині апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» просить рішення суду скасувати та передати справу для розгляду до суду першої інстанції, однак, згідно статті 374 ЦПК України апеляційний суд таких повноважень немає.

За таких обставин, апеляційна скарга в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв судове рішення у даній справі про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частинами 1 та 3 статті 370 ЦПК України передбачено, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що у лютому 2017 року ОСОБА_2 зверталась із апеляційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 6 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Враховуючи, що колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню, а у задоволенні позову необхідно відмовити, тому скасуванню підлягає і ухвала Апеляційного суду міста Києва від 6 червня 2017 року.

Керуючись статтями 367, 370, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» - адвоката Дейка Єгора Анатолійовича задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 6 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру та припинення права власності на квартиру відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 7 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук