КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Справа № 752/7501/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/863/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року (суддя Шевченко Т.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , правонаступниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

у квітні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 солідарно суму основного боргу в розмірі 60 000 доларів США та три проценти річних в розмірі 14 400 доларів США, а всього 74 400 доларів США, що на момент подання позову, згідно курсу НБУ станом на 10 квітня 2018 року, дорівнювало еквіваленту 1 936 632грн, та судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 15 червня 2010 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого він передав у позику грошові кошти у розмірі 60 000 дол. США зі строком повернення до 15 жовтня 2010 року, про що ОСОБА_4 власноручно написав розписку.

Позивач зазначав, що у подальшому 30 квітня 2016 року ОСОБА_4 написав ще одну розписку, якою підтвердив своє зобов`язання по першій розписці, уточнив місце виконання зобов`язання, а саме: АДРЕСА_1 , та сторони продовжили термін виконання зобов`язань за договором позики до 30 травня 2016 року. Проте ні у строк до 30 травня 2016 року, ні станом на час звернення до суду з позовом ОСОБА_4 грошові кошти не повернув.

Позивач зазначав, що на момент укладення договору позики ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, договір позики укладено й грошові кошти використано в інтересах сім`ї, а тому згідно з положенням частини четвертої статті 65 СК України вони відповідають за невиконання зобов`язання у солідарному порядку.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, позов задоволено. Стягнуто з солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором

позики у розмірі 74 400 доларів США та судовий збір у розмірі 8 810грн в рівних частинах.

Постановою Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року скасовано, справу передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постановою Київського апеляційного суду від 6 жовтня 2021 року заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року скасовано, прийнято нове рішення, яким стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 74 400 дол. США в межах вартості спадкового майна. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 8 810грн.

Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 6 жовтня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вона, будучи дружиною ОСОБА_4 , не надавала письмової згоди на отримання грошових коштів від позивача, а в розписці про отримання грошових коштів не зазначено, на які цілі отримана позика, та чи отримані кошти в інтересах сім`ї, як передбачено ч. 4 ст. 65 СК України для створення обов`язків для іншого подружжя за укладеним договором.

Відповідачка зазначає, що позивач не надав суду першої інстанції належних доказів того, що він має право використовувати іноземну валюту для здійснення розрахунків.

Крім того відповідачка стверджує, що доповнення до розписки від 15 червня 2010 року, відповідно до якої ОСОБА_4 зобов`язується повернути кошти в сумі 60 000 доларів США до 30 травня 2016 року, не зазначено особу, якій саме необхідно повернути вказані кошти, а тому вказане доповнення не є належним та допустимим доказом.

Також відповідачка зазначає, що вона не отримувала жодної поштової кореспонденції від суду першої інстанції, а тому не змогла надати свої пояснення по суті спору та надати заяву про застосування строків позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги та зазначає, що вони не відповідають вимогам законодавства, судовій практиці та фактичним обставинам справи.

Позивач зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 особисто отримав повістку для вручення ОСОБА_1 , з якою перебував у шлюбі та проживав в одній квартирі, про отримання вказаної повістки він розписався особисто. В подальшому всі повідомлення про рух справи та прийняті судом рішення направлялися ОСОБА_1 згідно норм ЦПК України, а тому суд першої інстанції жодним чином не порушив її права, натомість остання навмисно ухилялася від отримання повідомлень суду.

Позивач стверджує, що ОСОБА_1 знала про спірний борг, оскільки позичені кошти були використані, в першу чергу, для погашення вже існуючих боргів відповідачів. Крім того, він був адвокатом ОСОБА_1. за довіреністю і безкоштовно представляв в судах її інтереси по справах, де вона була боржником.

Відповідач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (с.с.106 т.2).

30 листопада 2022 року колегія суддів ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, залучила до участі у справі правонаступників померлого ОСОБА_4 - його синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дружину ОСОБА_1 (с.с.233 т.3).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_2 (с.с.229 т.3).

27 вересня 2023 року колегія суддів ухвалою, занесеною до протоколу судового

засідання, залучила до участі у справі правонаступника померлого ОСОБА_2 - його дружину ОСОБА_3 (с.с.17-18 т.4).

Правонаступник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, направив на електронну адресу Київського апеляційного суду заяву, підписану його електронним підписом, в якій, підтримавши вимоги апеляційної скарги, просив здійснити розгляд справи у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , які апеляційну скаргу підтримали, пояснення представника ОСОБА_3 - адвоката Щудли А.М., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 15 червня 2010 року ОСОБА_4 написав розписку про отримання у борг у ОСОБА_2 60 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 15 жовтня 2010 року (с.с.5 т.1).

30 квітня 2016 року ОСОБА_4 написав доповнення до розписки від 15 червня 2010 року, у якій підтвердив, що взяв у борг 60 000 доларів США, які зобов`язаний був повернути до 15 жовтня 2010 року, та у зв`язку із не повернення боргу, зобов`язався повернути зазначену суму не пізніше 30 травня 2016 року (с.с.6 т.1).

Однак у встановлений строк ОСОБА_4 грошових коштів не повернув.

7 листопада 1986 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (с.с.7-8 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики був укладений в інтересах сім`ї та відповідачка ОСОБА_1 була обізнана про укладення такого договору, позика у встановлений строк повернута не була, тому борг підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку.

Також суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про стягнення 3% річних є обґрунтованими.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постановах від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц та від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.

У підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_4 15 червня 2010 року та 30 квітня 2016 року видав розписки, копії яких наявні у матеріалах справи, у яких зазначив, що зобов`язується повернути борг спочатку до 15 жовтня 2010 року, а у подальшому до 30 травня 2016 року.

Таким чином, у розписці, написаній відповідачем ОСОБА_4 15 червня 2010 року, ним підтверджено, як отримання грошових коштів, так і їх розмір і обов`язок їх повернути, та зазначена дата їх повернення, тобто викладені істотні умови договору позики.

Під час судового розгляду ОСОБА_4 не оспорював свої підписи під розписками, а також не заперечував, що грошові кошти не повернув.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо

інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Отже, вина відповідача у зобов`язальних правовідносинах презюмується, якщо він не доведе відсутності своєї вини, тобто не доведе належними та допустимими доказами погашення позики.

Відповідачем ОСОБА_4 не було надано доказів у підтвердження повернення боргу, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачем не виконано боргове зобов`язання перед позивачем та борг у розмірі 60 000 доларів США не повернуто, тому він підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 .

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Враховуючи прострочення відповідачем свого обов`язку по поверненню боргу, позивачем заявлені вимоги про стягнення з нього 3% річних від простроченої суми у розмірі 14 400 доларів США.

Відповідачем ОСОБА_4 рішення суду не оскаржене, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України колегія суддів рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за договором позики та 3% річних з ОСОБА_4 не переглядає.

При цьому, апеляційна скарга відповідачки ОСОБА_1 не містить доводів незаконності рішення суду в частині стягнення боргу з ОСОБА_4 .

У статті 60 СК України закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16, від 08 квітня 2020 року у справі № 361/7130/15-ц, від 21 липня 2021 року у справі № 361/5840/19.

Зі змісту розписок від 15 червня 2010 року та від 30 квітня 2016 року не вбачається, що ОСОБА_1 надавала згоду своєму чоловіку ОСОБА_4 на отримання грошових коштів у борг.

Також в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 або інші документи, які б підтверджували, що ОСОБА_1 була обізнана про отримання грошових коштів її чоловіком у борг.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

Позивачем суду першої інстанції не було надано жодного доказу, що договір позики з ОСОБА_4 був укладений в інтересах сім`ї, а також, що отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї.

Зазначаючи у рішенні, що у судовому засіданні було встановлено, що договір позики від 15 червня 2010 року був укладений в інтересах сім`ї, суд першої інстанції не навів доказів, на підставі яких прийшов до такого висновку. Також суд не зазначив, які саме докази свідчать, що ОСОБА_1 була обізнана про борг її чоловіка перед ОСОБА_2 .

Скасовуючи постанову апеляційного суду у даній справі від 11 лютого 2020 року, Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2020 року зазначив, що «апеляційний суд жодним чином не дослідив докази, подані ОСОБА_4 на підтвердження факту використання коштів не в інтересах сім`ї, а в інтересах приватного підприємства «Аякс МК» для виплати орендної плати пайовим членам приватного підприємства «Аякс МК»,

внесення фінансової допомоги та збільшення капіталу підприємства, що підтверджується платіжними дорученнями акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», платіжними відомостями з виплати заробітної плати працівникам приватного підприємства «Аякс МК» та платіжними відомостями з виплати орендної плати, та що вона не надавала згоди на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового.»

Оцінюючи зазначені докази, колегія суддів зазначає, що договір позики був укладений сторонами 15 червня 2010 року, а надані документи датовані починаючи з 2011 року по 2013 рік.

Разом з цим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що отримані в борг кошти ОСОБА_4 були витрачені саме в інтересах сім`ї, що ОСОБА_1 була обізнана про борг свого чоловіка, а тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог щодо солідарного стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_1 у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги, що позивач не надав доказів, що має право використовувати іноземну валюту для здійснення розрахунків, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Посилання в апеляційній скарзі на те, що доповнення до розписки від 15 червня 2010 року не є належним та допустимим доказом, так як не містить істотних даних кому ОСОБА_4 повинен повернути кошти та не містить достатніх даних, що дане доповнення є додатком до розписки, наданої відповідачем1 позивачу, колегія суддів

вважає безпідставними.

Доповнення до розписки від 15 червня 2010 року, яке написано ОСОБА_4 (що він не заперечував під час судового розгляду) 30 квітня 2016 року за своїм змістом підтверджує, що ОСОБА_4 взяв у борг 60 000 доларів, які зобов`язався повернути до 15 жовтня 2010 року, що відповідає змісту розписки від 15 червня 2010 року.

При цьому зазначене доповнення свідчить, що ОСОБА_4 не відмовився від свого обов`язку повернути борг, а сторони погодили строк повернення боргу до 30 травня 2016 року.

Крім того, відповідачкою не було надано доказів, що ОСОБА_4 мав аналогічний борг перед іншим кредитором, ніж позивач.

Під час судового розгляду відповідачами суду не було надано докази, що вказане доповнення є недійсним.

Частина 1 статті 76 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, зазначене доповнення є належним та допустимим доказом у підтвердження того, що ОСОБА_4 підтвердив наявність зобов`язання повернути борг у розмірі 60 000 доларів США за розпискою від 15 червня 2010 року до 30 травня 2016 року.

Доводи апеляційної скарги, що відповідачка була позбавлена можливості подати заяву про застосування строків позовної давності, так як не була належним чином повідомлена про судовий розгляду, колегія суддів вважає необґрунтованими.

У постанові Верховного Суду від 7 жовтня 2020 року у даній справі зазначено, що «доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 не повідомлялась про розгляд справи у суді першої інстанції, у зв`язку з чим не змогла подати пояснення та заяву про застосування строків позовної давності є безпідставними, оскільки у матеріалах справи (а.с. 16) міститься розписка щодо повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про день та час розгляду судового засідання призначеного на 19 червня 2018 року о 11 год. 00 хв., про що свідчить підпис ОСОБА_4 за себе та за дружину - ОСОБА_1 , а згідно частини третьої статті 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.»

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про

обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно розписки від 15 червня 2010 року ОСОБА_4 зобов`язався повернути борг до 15 жовтня 2010 року. Однак, у доповненні до розписки від 15 червня 2010 року ОСОБА_4 підтвердив своє зобов`язання по повернення боргу та визначив нову дату повернення боргу - 30 травня 2016 року.

З даним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду 11 квітня 2018 року, отже в межах строку позовної давності.

Оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції та першого апеляційного розгляду, ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржував, тому відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України апеляційний суд рішення суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_4 не переглядає, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для застосування положень статей 1281 - 1282 ЦК України на стадії апеляційного перегляду при вирішенні даного спору.

Частина 6 статті 367 ЦПК України передбачає, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин, вимоги ОСОБА_2 , а у подальшому його правонаступника ОСОБА_3 , до спадкоємців ОСОБА_4 про стягнення боргу, не можуть бути розглянуті у межах даного апеляційного перегляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_1 , неповно встановив обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 липня 2018 року в частині задоволення позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , скасувати, ухваливши в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 1 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук