ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 759/23012/21

провадження № 61-3413св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Універсал Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року у складі судді Сенька М. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року у складі колегії суддів Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») про захист прав споживача, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги ОСОБА_1 мотивовані тим, що 05 листопада 2007 року між нею та Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний»), правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», укладений кредитний договір № 007-2914/840-0395. За умовами цього договору позивач отримала в кредит грошові кошти в сумі 80 000 дол. США із цільовим призначенням: на придбання садового будинку та земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язання зазначені садовий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки, укладеного сторонами 05 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З. за № 6702.

11 червня 2021 року ОСОБА_1 подала до банку заяву про реструктуризацію заборгованості в порядку, передбаченому Законом України від 13 квітня 2021 року № 1381-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» (далі - Закон № 1381-ІХ), який надає позичальнику право на проведення реструктуризації зобов`язань за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті, оскільки кредитні правовідносини, які існують між сторонами підпадають під дію зазначеного закону.

На вимогу банка позивачем також надавалися додаткові документи. Листом від 10 вересня 2021 року відповідач відмовив позивачеві у проведенні реструктуризації, з посиланням на наявність у власності позичальника іншого нерухомого майна, окрім майна, яке є предметом іпотеки, а саме квартири, яку позивачем відчужено 07 травня 2021 року її дочці - ОСОБА_2 . Таку відмову банку позивач вважала неправомірною, вказувала на наявність у відповідача зобов`язання провести реструктуризацію як позичальника за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007-2914/840-0395, що повністю відповідає критеріям, зазначеним у пункті 7 розділу IV Закону № 1381-IX.

Позивач зазначала, що на момент подання заяви про реструктуризацію, як того вимагає зазначений закон, у її власності був відсутній об`єкт житлової нерухомості, крім предмету іпотеки. Тому відповідно до положень цього закону зобов`язання підлягають обов`язковій реструктуризації, а відтак, відмова відповідача є незаконною.

За наведених обставин, позивач просила:

визнати протиправною (незаконною) відмову АТ «Універсал Банк» у проведенні реструктуризації її зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007-2914/840-0395;

зобов`язати АТ «Універсал Банк» провести реструктуризацію її зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007-2914/840-0395 на підставі поданих заяв про проведення реструктуризації від 11 червня 2021 року та від 14 липня 2021 року відповідно до пункту 7 розділу IV Закону № 1381-IX із здійсненням всіх обчислень, необхідних для проведення реструктуризації.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконною відмову АТ «Універсал Банк» у здійсненні реструктуризації зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007-2914/840-0395, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX, викладену у листі № 2640 від 10 вересня 2021 року.

Зобов`язано АТ «Універсал Банк» провести реструктуризацію зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 007-2914/840-0395 від 05 листопада 2007 року, укладеним між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 , на підставі заяви про проведення реструктуризації від 11 червня 2021 року відповідно до пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» із здійсненням всіх обчислень, необхідних для проведення реструктуризації.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що дії відповідача щодо відмови у проведенні реструктуризації позбавили позивача її гарантованого законом права на проведення реструктуризації зобов`язання за кредитним договором в іноземній валюті, тому права ОСОБА_1 підлягають поновленню шляхом визнання протиправною відмови у проведенні реструктуризації відповідно до Закону № 1381-IX та зобов`язання вчинити дії, а саме: провести реструктуризацію відповідно до вимог цього Закону. Водночас суд першої інстанції керувався тим, що зобов`язання позивача за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007-2914/840-0395, укладеним сторонами, відповідають зазначеним у пункті 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» критеріям та підлягають обов`язковій реструктуризації.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року апеляційну скаргу АТ «Універсал Банк» залишено без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року залишено без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Додаткове рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2022 року скасовано, відмовлено ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення з інших підстав.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції повністю узгоджуються із наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд керувався тим, що на момент звернення до кредитора із заявою про здійснення реструктуризації у неї не було іншого нерухомого майна, крім того, що придбано за рахунок кредитних коштів і перебуває в іпотеці банку як забезпечення виконання кредитних зобов`язань. Вказаний садовий будинок є фактичним місцем проживання позичальника.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги відповідача, виходив з того, що відчуження позичальником 07 травня 2021 року за договором дарування дочці ОСОБА_2 належного їй нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 66,6 кв. м, не свідчить про недобросовісність дій позичальника щодо кредитора спрямованих на уникнення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, та не є зловживанням правом, направленим на недопущення/уникнення задоволення вимог кредитора та здійснені на шкоду кредитору, оскільки дочка позичальника є поручителем за кредитним договором, несе солідарну відповідальність з позичальником у разі невиконання нею своїх зобов`язань перед банком. Крім того, зобов`язання за кредитним договором забезпечені нерухомим майном, придбаним позивачем за рахунок кредитних коштів.

Доводи щодо фраудаторності вказаного правочину апеляційний суд оцінив критично, оскільки сторони цього договору мали волевиявлення на настання реальних наслідків укладеного договору, а відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження його доводів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У березні 2023 року АТ «Універсал Банк» подало касаційну скаргу до Верховного Суду засобами поштового зв`язку на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року, у якій просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17, постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6?1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питань застосування норм права у подібних правовідносинах щодо відмов кредиторів - банків у проведенні реструктуризації позичальника валютних кредитів на підставі Закону № 1381-ІХ у зв`язку з вчинення позичальниками (іпотекодавцями) фраудаторних правочинів (пункти 1 та 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що умовою для проведення реструктуризації відповідно до Закону № 1381-ІХ була, зокрема, відсутність у власності позичальника іншого житлового нерухомого майна. Цей Закон набрав чинності 23 квітня 2021 року, проте станом на момент набрання чинності цим Законом позивач не мала права на реструктуризацію, оскільки у її власності, окрім предмета іпотеки, перебувало інше житлове майно, а саме трикімнатна квартира АДРЕСА_2 , загальною площею - 66,6 кв. м, житловою площею - 32,1 кв. м, яке вона відчужила за договором дарування квартири 07 травня 2021 року.

Заявник вважає, що зазначений правочин з відчуження майна є фраудаторним, оскільки укладений позивачем з метою подання заяви про проведення реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданим банком в іноземній валюті, що є зловживанням позивачем своїми правами відповідно до чинного законодавства.

Заявник стверджує, що вказані дії позивача тягнуть за собою завдання шкоди кредиторові шляхом зменшення розміру зобов`язань, хоча відповідно до статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Доводи інших учасників справи

У червні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Харитончук О. Г., подала відзив на касаційну скаргу, у якому касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Також позивач зазначає, що у зв`язку з укладенням нею з адвокатом Харитончук О. Г. договору про надання правової допомоги від 01 листопада 2022 року б/н, вона планує понести витрати на правову допомогу у зв`язку з розглядом цієї справи у суді касаційної інстанції в розмірі 5 000 грн. Окрема заява про розподіл судових витрат з детальним розрахунком понесених витрат буде подана у строки, передбачені ЦПК України, після ухвалення судом касаційної інстанції відповідного судового рішення.

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд своєю ухвалою від 08 травня 2023 року відкрив касаційне провадження та витребував матеріали справи зі Святошинського районного суду міста Києва.

У травні 2023 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що 05 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 007-2914/840-0395, за умовами якого банк надав позичальникові грошові кошти (кредит) у сумі 80 000 дол. США на строк до 01 серпня 2023 (включно), а позичальник прийняв та належним чином використав ці грошові кошти за визначеним цільовим призначенням.

Забезпеченням виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором була іпотека нерухомого майна, а саме: садового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ; порука фізичної особи ОСОБА_2 , порука фізичної особи ОСОБА_3 (пункт 3.2 кредитного договору).

05 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З. З., внесений до реєстру за № 6702. Предметом іпотеки є нерухоме майно: садовий будинок АДРЕСА_3 , та належить іпотекодавцю на праві власності, загальною площею 96,2 кв. м, а також земельна ділянка загальною площею 0,0485 гектара, на якій знаходяться вищезазначені будівлі та споруди (пункт 1.1, підпункт 1.1.2. договору іпотеки).

Крім того між банком та ОСОБА_1 укладені додаткові угоди від 19 травня 2017 року, від 29 серпня 2019 року та від 02 червня 2020 року до кредитного договору від 05 листопада 2007 року №007-2914/840-0395, якими текст кредитного договору викладався у нових редакціях.

29 серпня 2019 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір поруки б/н, відповідно до якого ОСОБА_2 як поручитель зобов`язалась перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за порушення позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору від 05 листопада 2007 року № 007?2914/840-0395, всім своїм майном, на яке може бути звернено стягнення.

11 червня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до АТ «Універсал Банк» із заявою про проведення реструктуризації її зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті - за кредитним договором від 05 листопада 2007 року №007-2914/840-0395, зобов`язання за яким забезпечені договором іпотеки, предметом іпотеки за яким виступає садовий будинок та земельна ділянка, у якій повідомила, що за кредитним договором їй надано споживчий кредит в іноземній валюті (долари США) на придбання садового будинку та земельної ділянки, які є предметом іпотеки; станом на дату подання заяви наявне непогашене грошове зобов`язання; станом на 01 січня 2014 року прострочена заборгованість за кредитним договором була відсутня; садовий будинок є фактичним місцем проживання позичальника; на дату подання заяви інших об`єктів житлової нерухомості позичальник не має. До заяви позичальник додала: копію кредитного договору, копію договору іпотеки, копію договору купівлі-продажу садового будинку, копію витягу з Державного реєстру правочинів, копію Державного акту на право власності на земельну ділянку, копії паспортів кожного члена сім`ї позичальника з інформацією про зареєстроване місце проживання, інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно кожного члена сім`ї позичальника.

Заяву було отримано Київським відділенням № 19 АТ «Універсал Банк» 11 червня 2021 року та зареєстровано за вхідним № 048/024.

14 липня 2021 року позивач на вимогу відповідача про надання документів (лист від 16 червня 2021 року № 42028) направила заяву про проведення реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті із додаванням додаткових документів, до якої додала: копію свідоцтва про народження ОСОБА_2 , копію свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , витяг, що містить розширену (деталізовану) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо ОСОБА_2 , витяг, що містить розширену (деталізовану) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо ОСОБА_1 ; витяг, що містить розширену (деталізовану) інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно ОСОБА_3 ; довідку про доходи ОСОБА_1 ; копію податкової декларації платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 ; довідку про доходи ОСОБА_2 , інформацію про доходи ОСОБА_3 .

Заяву було отримано Київським відділенням № 19 АТ «Універсал Банк» 14 липня 2021 року та зареєстровано за вхідним № 40704.

Відповідно до листа АТ «Універсал Банк» від 10 вересня 2021 року № 2640 відповідачем прийняте рішення про відмову в реструктуризації згідно з Законом № 1381-ІХ, де зазначено, що зважаючи на те, що у власності позичальника було наявне інше нерухоме житлове майно, а саме: трикімнатна квартира, загальною площею 66,66 кв. м, житловою - 32,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що було відчужено 07 травня 2021 року згідно з інформаційною довідкою від 06 липня 2021 року № дочці ОСОБА_2 (перше звернення надіслано до банку 07 червня 2021 року), окрім майна, яке є предметом іпотеки, що забезпечує виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007-2914/840-0395.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 вказав, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що метою цього Закону є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами.

Стаття 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначає, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту.

13 квітня 2021 року Верховною Радою України прийнято Закон № 1381-IX, який набрав чинності 23 квітня 2021 року.

Цим Законом внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування», а саме Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» доповнено пунктом 7.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»зобов`язання позичальників за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у цьому пункті критеріям (незалежно від дати укладення договору), підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представника (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) у порядку та на умовах, встановлених цим пунктом:

1) обов`язковій реструктуризації підлягають зобов`язання, передбачені договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті (далі у цьому пункті - договір), у разі:

наявності станом на день набрання чинності цим пунктом будь-якого непогашеного грошового зобов`язання (простроченого грошового зобов`язання та/або грошового зобов`язання, строк сплати якого не закінчився) перед кредитором, крім випадку переходу усіх прав кредитора до поручителя (заставодавця) у зв`язку з виконанням ним зобов`язань позичальника;

відсутності станом на 1 січня 2014 року простроченої заборгованості, яку згідно з договором позичальник зобов`язаний сплатити не пізніше 1 січня 2014 року (крім простроченої заборгованості із сплати неустойки та інших платежів, нарахованих у зв`язку із простроченням позичальником платежів, та/або будь-якої заборгованості, строк сплати якої відповідно до договору спливає після 1 січня 2014 року, але яку кредитор вимагав повернути достроково (у строк до 1 січня 2014 року) у зв`язку з простроченням позичальником платежів), або якщо зазначену прострочену заборгованість погашено до дня проведення реструктуризації;

2) виконання зобов`язань за договором забезпечено предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» у вигляді майна, віднесеного до об`єктів житлового фонду (далі - житлове нерухоме майно), або об`єкта незавершеного житлового будівництва, або майнових прав на нього, або садового будинку, або земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а загальна площа такого нерухомого майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує для квартири 140 квадратних метрів, для житлового будинку - 250 квадратних метрів, для садового будинку - 250 квадратних метрів, для земельної ділянки - площі, визначеної пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України.

Крім того, вимагається виконання хоча б однієї з таких умов:

предмет іпотеки - житлове нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або майнового поручителя (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

у власності позичальника або майнового поручителя, який є власником предмета іпотеки - об`єкта незавершеного житлового будівництва, відсутнє інше житлове нерухоме майно (крім житлового нерухомого майна, що розташоване на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

предмет іпотеки - нерухоме житлове майно придбавалося повністю або частково за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором, і умовами договору або іпотечного договору передбачено заборону реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою розташування житлового нерухомого майна, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя іншого житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

предметом іпотеки є земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, площа якого не перевищує 250 квадратних метрів, розташованого на зазначеній земельній ділянці, та житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі);

предметом іпотеки є садовий будинок, за умови відсутності у власності позичальника або майнового поручителя житлового нерухомого майна (крім житлового нерухомого майна, розташованого на тимчасово окупованій території у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі).

Відповідно до підпункту 3 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» реструктуризація зобов`язань, передбачених договором, здійснюється за заявою, що подається кредитору позичальником (особою, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або його представником (за законом або за наявності довіреності на вчинення таких дій) особисто або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом трьох місяців з дня набрання чинності цим пунктом.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 569/18312/21, на яку заявник посилається у касаційній скарзі як на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, судами установлено та сторонами не заперечується факт дотримання позивачем визначених цим підпунктом вимог.

Закон України «Про споживче кредитування» визначає вичерпний перелік обставин при яких кредитор має право відмовити у реструктуризації за договорами про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті, що відповідають зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» критеріям (незалежно від дати укладення договору) та підлягають обов`язковій реструктуризації на вимогу позичальника: у разі пропуску позичальником строків, на подачу заяви, кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим законом (абзац 7 підпункту 3 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»); у разі ненадання позичальником необхідних для проведення реструктуризації документів, зазначених у підпункті 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення», кредитор звільняється від обов`язку проведення реструктуризації зобов`язань за іпотечним кредитом на умовах, визначених цим пунктом (абзац 9 підпункту 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування»).

Заявник несе відповідальність за достовірність зазначеної у заяві про проведення реструктуризації інформації. У разі якщо заявник не зазначив у заяві про проведення реструктуризації об`єкт нерухомого майна, віднесений до об`єктів житлового фонду, що на момент підписання заяви належав на праві власності позичальнику (особі, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майновому поручителю, або заявник зазначив недостовірну інформацію про зареєстроване на момент підписання заяви місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, або заявник зазначив недостовірну інформацію про фактичне місце проживання позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) або майнового поручителя, то в разі встановлення однієї з цих обставин судом або в разі підтвердження однієї з таких обставин наявними у кредитора офіційними документами (виданими суб`єктами, уповноваженими відповідно до закону видавати такі документи), це є підставою для відмови у проведенні передбаченої цим пунктом реструктуризації. Якщо реструктуризацію відповідно до цього пункту проведено, це є підставою для відновлення грошових зобов`язань позичальника, які існували станом на день, що передував дню проведення такої реструктуризації, із зменшенням таких грошових зобов`язань на суми сплачених з дня проведення реструктуризації платежів.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на момент звернення до кредитора із заявою про здійснення реструктуризації у позивача не було іншого нерухомого майна, крім того, що придбано за рахунок кредитних коштів і перебуває в іпотеці банку як забезпечення виконання кредитних зобов`язань. Вказаний садовий будинок є фактичним місцем проживання позичальника, заява про проведення реструктуризації подана позивачем до банку без пропуску строку такого звернення з дотримання вимог, встановлених законом. До заяви позивачем додано інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо майна ОСОБА_1 від 05 липня 2021 року за № 264302728 та № 264302839.

Згідно із підпунктом 4 пункту 7 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» у заяві про проведення реструктуризації зазначаються інформація про всі наявні у власності позичальника (особи, до якої перейшли права та обов`язки позичальника) на дату підписання заяви об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду (зазначається кожен такий об`єкт нерухомого майна та його адреса).

Враховуючи вищезазначене, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили, що законодавчою нормою визначено термін (дату/момент), станом на яку подається «інформація про всі наявні у власності позичальника об`єкти нерухомого майна, віднесені до об`єктів житлового фонду» - «на дату підписання заяви»/«на момент підписання заяви».

Оскільки норма Закону України «Про споживче кредитування» щодо обов`язкової реструктуризації зобов`язань, передбачених договором про споживчий кредит, наданий в іноземній валюті є нормою імперативною, а відповідач без достатньої правової підстави ухиляється від проведення реструктуризації, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Подібний висновок Верховний Суд зробив у постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 274/6004/21.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач, відмовивши позивачці у реструктуризації заборгованості за кредитним договором від 05 листопада 2007 року № 007?2914/840-0395, яка підлягала реструктуризації відповідно до пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», допустив протиправну та незаконну бездіяльність, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд правильно зазначив, що при прийнятті рішення щодо заяви ОСОБА_1 про реструктуризацію заборгованості за кредитом, АТ «Універсал Банк» повинен був досліджувати обставини про наявність у власності нерухомого майна позичальника, які виникли на час подання заяви.

Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах у постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17, від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16?ц, від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6?1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15?ц, Верховний Суд відхиляє.

У постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц, від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц Верховний Суд України здійснив розширювальне тлумачення статті 234 ЦК України і кваліфікував договір, укладений з метою уникнути виконання грошового зобов`язання, як фіктивний.

У постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зазначено, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

У постанові Верховного Суду від 09 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17 зазначено, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц вказано, що згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

У постанові Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 712/15231/17 зроблено висновок, що суд апеляційної інстанції з`ясувавши, що при укладенні 28 квітня 2017 року оспорюваних правочинів воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів за договорами позики з відповідача, апеляційний суд обґрунтовано визнав недійсними оспорювані правочини на підставі статті 234 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18 зазначено, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Отже, зміст висновків Верховного Суду у зазначених заявником постановах свідчить, що вони не підлягають врахуванню у спірних правовідносинах у цій справі, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду стосовно питання застосування норми права у правовідносинах щодо відмови банку у реструктуризації позичальникам валютних кредитів на підставі Закону № 1381-IX, у зв`язку з вчиненням таким позичальником фраудаторних правочинів, то Верховний Суд виходить з такого.

У постанові від 22 червня 2023 року у справі № 593/1509/21 Верховний Суд, переглядаючи судові рішення у справі з подібними правовідносинами, керувався тим, що на момент подання позивачем заяви про реструктуризацію заборгованості (16 липня 2021 року) на праві власності у неї перебувала лише квартира загальною площею 76,5 кв. м, яка знаходиться по АДРЕСА_2 , інше житлове нерухоме майно у позивача було відсутнє, оскільки 13 липня 2021 року вона відчужила на підставі договору дарування 1/15 житлового будинку з надвірними будівлями загальною площею 128,5 кв. м, який знаходиться по АДРЕСА_1. Отже враховуючи, що заяву про реструктуризацію позивачем надано відповідачу 16 липня 2021 року і на момент підписання цієї заяви вона мала у власності лише один об`єкт житлової нерухомості, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що нею було дотримано усіх вимог пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим її заборгованість за кредитним договором № 014/09-02/1246/05 від 21 жовтня 2005 року підлягала реструктуризації відповідно до пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування». Суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідач, відмовивши позивачці у реструктуризації заборгованості за кредитним договором № 014/09-02/1246/05 від 21 жовтня 2005 року, яка підлягала реструктуризації відповідно до пункту 7 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», допустив протиправну та незаконну бездіяльність, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Отже, Верховний Суд вже висловлював правову позицію щодо питання застосування норми права у правовідносинах щодо відмови банку у реструктуризації позичальникам валютних кредитів на підставі Закону № 1381-IX, у зв`язку з вчиненням таким позичальником правочинів з відчуження належного йому іншого житлового нерухомого майна і судові рішення у цій справі відповідають такому висновку.

Такі висновки зробив Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2023 року у справі № 756/19574/21.

Крім того, Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що позивач вчинила фраудаторний правочин.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У матеріалах справі відсутні докази, що вказують на завдання шкоди відповідачу вчиненням договору дарування чи на можливість завдання такої шкоди.

У справі встановлено, що позивач квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до договору дарування відчужила поручителю за кредитним договором, а тому відповідач не втратив права задовольнити свої вимоги за кредитним договором, в тому числі і за рахунок зазначеного майна.

Доводи касаційної скарги також зводяться до непогодження зі встановленими судами попередніх інстанцій обставинами та переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк