Справа № 226/1398/23

Справа № 226/1398/23
Провадження № 2/226/406/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 листопада 2023 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Рибкіна О.А.,

за участю секретаря Чередниченко В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Мирнограді Донецької області справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, інших належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до відповідача Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, інших належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що в період з 02.12.2002 року по 09.02.2023 року він працював в Державному підприємстві «Вугільна компанія «Краснолиманська» на різних посадах, останнім часом гірником очисного забою. 09.02.2023 року його було звільнено за ст.38 Кодексу законів про працю України у зв`язку з виходом на пенсію. Всупереч чинному законодавству в день звільнення відповідачем йому не було повідомлено письмово про суми нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплат, та відповідач не провів з ним розрахунок, чим порушив вимоги ст.ст.47, 116 КЗпП України щодо повного розрахунку в день звільнення. Згідно довідок доданих до відзиву відповідачем заборгованість відповідача перед ним по заробітній платі складає 89468,20 грн, компенсація за невикористану відпустку 68820,09 грн, виплата на пенсію 152588,30 грн, по лікарняному листу заборгованість 885,94 грн, що загалом становить 311762,53 грн. Згідно доданої до відзиву відповідачем довідки №01/11-225/6 від 13.09.2023 року його середньоденний заробіток склав 2871,98 грн. За його розрахунком, з урахуванням положень ч.1 ст.117 КЗпП України, вважає, що відповідач зобов`язаний сплатити на його користь за час затримки виплати належних при звільненні сум середній заробіток в розмірі 370485,45 гривень. Просить суд стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 89468,20 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 68820,09 грн, виплату на пенсію в сумі 152588,30 грн, заборгованість по лікарняному листу в сумі 885,94 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 370485,42 грн. (а.с.74-76).

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, обґрунтовуючи їх викладеними в позовній заяві обставинами, просили задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду відзиви на позовну заяву та на уточнену позовну заяву, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач звільнений з підприємства відповідача 09.02.2022 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Перед позивачем мається заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає: за 12.2019 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 630,23 грн, за 01.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 9012,22 грн, за 02.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 26344,55 грн, за 03.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 8131,93 грн, за 04.2020 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 15207,58 грн, за 04.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 3129,32 грн, за 05.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 26975,04 грн, за 06.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 29,84грн, за 07.2021 року - після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 7,49 грн, а всього 89468,20 грн. Стосовно наданого відповідачем позивачу розрахункового листа за лютий 2023 року, відповідач зазначає, що цей розрахунковий лист є підтвердженням сум виплат заборгованості тільки за лютий 2023 року. Зазначена сума 222294,33 грн складається з нарахованих сум виплат, які відносяться до фонду оплати праці (68820,09 грн - компенсація за невикористану відпустку), та сум виплат заборгованості, які не відносяться до фонду оплати праці (885,94- лікарняний лист за рахунок підприємства, 152588,30 грн - виплати на пенсію) та + сума виплати оплаченого л/листа за рахунок ПФУ (885,94 грн. перераховано 08.06.2023 року на картку позивача «Приватбанк»), що разом: 223180,27 грн. Позовні вимоги позивача нібито по заборгованості по заробітній платі в розмірі 223180,27 грн безпідставні та необґрунтовані, даною інформацією позивач вводить суд в оману. Позивач в позовній заяві від 15.08.2023 року просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі всього в розмірі 223180,27 грн, але відповідач наполягає і зазначає, що в довідці від 01/11-226/9 від 14.09.2023 року заборгованість з заробітній платі складається з суми 89468,20 грн та компенсації за невикористану відпустку в сумі 68820,09 грн, що разом становить 158288,29 грн. Позивач не урахував обставини того, що відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати затвердженої Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року фонд оплати праці складається з: 1) фонду основної заробітної плати; 2) фонду додаткової заробітної плати; 3) інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до розділу 3 п.3.2, п.3.6 Інструкції № 5 одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам), допомога по тимчасовій непрацездатності відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Виходячи зі змісту позовних вимог позивача вбачається, що предметом спору є саме стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тобто під «стягненням заборгованості по заробітній платі», як це зазначено у позовній заяві, слід мати на увазі лише ті суми, які входять до фонду оплати праці (заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку на загальну суму 158288,29 грн). Виплата у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 152588,30 грн та виплата за л/лист за рахунок підприємства у розмірі 885,94 грн є додаткової гарантією позивача та ніяк не відноситься до фонду оплати праці. Позивачем заявлена позовна вимога тільки стосовно заборгованості по заробітній платі, тобто виплат, що відносяться до фонду оплати праці. Таким чином перед позивачем мається заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає 89468,20 грн. Також компенсація за невикористану відпустку після утримання обов`язкових податків та зборів до сплати: 68820,09 грн. Позивач у день звільнення не працював, а перебував на лікарняному, що підтверджується: 1) відміткою «БЛ» (больничный лист) у графі «График выходов»; 2) відомостями «бл 6666109 с 31.01- 09.02» у графі «Коментарий», які зазначені у Довідці про відмітки з відділу контролю табельного обліку від 11.09.2023 року. В день звільнення позивач отримав на руки трудову книжку у відділі кадрів підприємства, після чого повинен був звернутися до каси бухгалтерії з письмовою заявою для повного розрахунку. Але з невідомих причин позивач до бухгалтерії не звернувся та остаточний розрахунок, який належним чином був нарахований на день його звільнення, не отримав. Не звертався він до бухгалтерії підприємства або до керівництва підприємства з вимогою про розрахунок і в подальшому. В заяві та наказі про звільнення вимоги про остаточний розрахунок теж не має. Виходячи з викладених вище підстав вбачається, що у діях відповідача виключається вина стосовно невиплати сум належних позивачу при звільненні, оскільки сам позивач порушив вимоги ст.116 КЗпП України, коли не подав відповідачу вимогу про проведення розрахунку при звільненні. Таким чином, ані при звільненні, ані під час отримання трудової книжки, позивачем будь-яких вимог до відповідача з приводу розрахунку не заявлялось, тобто позивач фактично погодився з проведеним остаточним розрахунком заборгованості із заробітної плати на розсуд відповідача. Позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 09.02.2023 року по 09.07.2023 року (за 6 місяців 325969,02 грн.) є безпідставними. Позивач склав позовну заяву 15.09.2023 та звернувся до суду, тобто після набрання чинності Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (набрання чинності 19.07.2022 року). Відповідно до вимог ст.117 КЗпП встановлено, що: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців». Крім того, період затримки розрахунку виплат, належних працівникові при звільненні, слід вважати з 10.02.2023 року, а ніяк не з 09.02.2023 як це зазначає позивач. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У зв`язку із тим, що позивачем невірно зазначений період меж позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку, то існують обґрунтовані підставі відмові задоволення позовної заяви. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. У відповідності до норм абз.3 п.2 роз.2 Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої зарплати» у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Підприємством проведено розрахунок середнього заробітку позивача у відповідності до ПКМУ №100, де середньоденний заробіток позивача складає за останні 2 місяці 2871,98 грн, що застосовується для розрахунку середнього заробітку позивача. Даний факт підтверджується довідкою від 13.09.2023 року № 01/11- 225/6, яка надана відповідачем та долучена до відзиву. Розрахований особисто позивачем середній заробіток в розмірі 54328,17 грн проведено не у відповідності до ПКМУ №100, не відповідає дійсності та є хибним, не підтверджено доказами. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є безпідставними та необґрунтованими, оскільки сам факт існування затримки розрахунку при звільненні позивачем не доведений. У разі якщо суд не розділяє вищевикладену позицію, то просять врахувати той факт, що суд вправі зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. При цьому враховуються розмір простроченої заборгованості, період затримки (прострочення) виплати, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду. 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц (провадження №14-623цс18), в якій відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням №6-113цс16. ВП Верховного Суду прийшла до висновку, що встановлений ст.117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Тому ВП Верховного Суду зазначила, що ці критерії можуть визначатися судом під час розгляду конкретної справи з урахуванням установлених у ній обставин. На думку ВП Верховного Суду, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідач зауважує, що затримка розрахунку при звільненні обумовлена тяжким фінансовим становищем підприємства на протязі тривалого часу. Виходячи із принципу розумності, справедливості та пропорційності, слід прийняти до уваги, що «ДП «ВК «Краснолиманська» здійснює витрати, пов`язані із виплатою поточної заробітної плати працівникам, забезпеченням життєдіяльності підприємства, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Однак, через несвоєчасне погашення дебіторської заборгованості декількома дебіторами протягом тривалого терміну, відповідачу вкрай важко виконувати свої обов`язки із сплати заборгованості по заробітній платі. Загальна сума дебіторської заборгованості декількома дебіторами перед відповідачем становить - 3513770 тис.грн. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 325969,02 грн, який у більш як 2 (два) рази перевищує розмір заборгованості по заробітній платі (у сумі 159174,23 грн) є хибним, невірно розрахованим, не є справедливим та не відповідає балансу між інтересами працівника та роботодавця, а тому відповідач вважає, що така несправедлива міра відповідальності не може та не повинна застосовуватися до відповідача. Покладення на відповідача обов`язку виплати середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні стане додатковою жорстокою санкцією у фінансовій сфері відповідача, тим самим перетвориться на непосильний тягар. У разі якщо суд не погоджується із викладеними доводами, то відповідач просить врахувати його інтереси, які полягають у збереженні підприємством свого матеріального та фінансового становища і платоспроможності, та зменшити розмір за затримку розрахунку при звільненні до розумної пропорційності відносно розміру заборгованості по заробітній платі, що буде доцільним та справедливим, значно пом`якшить негативні наслідки загального спаду в економіці підприємства. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, при вирішенні спору, відповідач вважає, що порушення трудових прав позивача у сфері трудових відносин не допущено, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 223180,27грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 325969,02 грн, необґрунтовані та непідтверджені належними доказами, не відповідають обставинам справи та вимогам закону, натомість позивачем не доведено правомірності своєї позиції, а тому у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач з 02.12.2002 року по 09.02.2023 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем, працював на різних посадах з повним робочим днем у шахті, був звільнений за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію за віком (а.с. 10-12).

Згідно виписки табелю робочого часу від 11.09.2023 року, ОСОБА_1 (табельний № НОМЕР_1 ) 09 лютого 2023 року перебував на лікарняному (лікарняний лист 6666109) з 31.01. по 09.02 (а.с.36).

Згідно довідки відповідача ОСОБА_1 була нарахована заробітна плата: за грудень 2019 року 630,23 грн, за січень 2020 року - 9012,22 грн, за лютий 2020 року 26344,55 грн, за березень 2020 року 8131,93 грн, за квітень 2020 року 15207,58 грн, квітень 2021 року 3129,32 грн, за травень 2021 року 26975,04 грн, за червень 2021 року - 29,84 грн, за липень 2021 року 7,79 грн, за лютий 2023 року 68820,09 (компенсація за невикористану відпустку), а загалом 158288,29 грн, яка вказана після утримання обов`язкових податків та зборів (а.с.37, 38).

Згідно довідки відповідача ОСОБА_1 була нарахована заборгованість, яка складається з: заборгованості за лікарняним листом 885,94 грн, який перераховано 08.06.23 року на карту «Приватбанку», 885,94 грн заборгованість за лікарняним листом за рахунок підприємства, компенсації за невикористану відпустку у сумі 68820,09 грн, виплати на пенсію 152588,30 грн, що разом становить 223180,27 грн (а.с.39).

Згідно довідки відповідача, середньоденна заробітна плата позивача становить 2871,98 грн. (а.с. 40).

Згідно бухгалтерської довідки ДП «ВК «Краснолиманська» станом на 01.04.2023 року кредиторська заборгованість відповідача становить на загальну суму 3548383 (а.с.41).

Відповідно ч.1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до п.12.15 Галузевої угоди по тарифам, трудовим та соціальним гарантіям між Урядом України і галузевими профспілками працівників вугільної промисловості від 03.07.2001 року (з доповненнями та змінами), працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення, крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше, зокрема, для чоловіків при стажі роботи в галузі понад 20 років трьох середньомісячних заробітків. Витрати на сплату одноразової допомоги відносяться на валові витрати підприємства.

Відповідно до п.3.2 вказаної Галузевої угоди, положення Угоди є обов`язковими до застосування при укладанні угод, колективних договорів і індивідуальних трудових договорів для всіх підприємств, що перебувають у сфері дії сторін, незалежно від форм власності та господарювання, а також під час розгляду трудових спорів.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців .

Таким чином, оскільки відповідачем повний розрахунок з позивачем станом на дату ухвалення судового рішення не проведено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 89468,20 грн, компенсація за невикористану відпустку після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 68820,09 грн, заборгованість за лікарняним листом за рахунок підприємства в сумі 885,94 грн, одноразова допомога у зв`язку з виходом на пенсію після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 152588,30 грн.

Позивачем також заявлені позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 370485,42 грн., при цьому позивач в уточненій позовній заяві не вказує період, за який він просить стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц (провадження № 61-23170сво18), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковими для суду першої інстанції, визначено, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі статті 117 КЗпП України наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП України настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП України. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця (власника або уповноважений ним орган).

Враховуючи, що позивач у день звільнення не працював, доказів про пред`явлення ним відповідачу вимоги про розрахунок суду не надано та відповідачу про вимогу позивача про проведення розрахунку при звільненні стало відомо після отримання ним 07.09.2023 року копії позовної заяви з ухвалою суду про відкриття провадження у справі (а.с. 20, 22), тому відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України та постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2023 (наступний день після отримання відповідачем копії позовної заяви та ухвали суду) по день винесення по справі судового рішення, тобто по 08.11.2023, в сумі 129239,10 грн. (без утримання податків та інших обов`язкових платежів), виходячи із розрахунку: 2871,98 грн. х 45 робочих днів за період з 08.09.2023 по 08.11.2023 = 129239,10 грн.

При цьому суд не приймає доводи відповідача, зазначені у відзиві, щодо відсутності підстав для задоволенню позову, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову до суду за позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі (до якої також відноситься і компенсація за невикористану відпустку), сума яких на день подання позову становить 158288,29 грн, то з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1582,88 грн.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 5239,60 грн за позовні вимоги про стягнення одноразової допомоги при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, заборгованості за лікарняним листом за рахунок підприємства, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, загальний розмір позовних вимог в цій частині позову після уточнення позову складала 523959,66 грн, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в цій частині позову в сумі 2827,14 грн. (із розрахунку: 282713,34грн х 5239,60грн : 523959,66грн = 2827,14 грн).

На підставі ст.ст.47, 115, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», керуючись ст.ст.4, 10, 12, 13, 76, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , до Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська», місцезнаходження: 85310, м.Родинське м.Покровська Донецької області, вул.Перемоги, буд.9, , про стягнення заборгованості по заробітній платі, інших належних при звільненні сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 89468 (вісімдесят дев`ять тисяч чотириста шістдесят вісім) грн 20 коп., компенсацію за невикористану відпустку після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 68820 (шістдесят вісім тисяч вісімсот двадцять) грн 09 коп., заборгованість за лікарняним листом за рахунок підприємства в сумі 885 (вісімсот вісімдесят п`ять) грн 94 коп., одноразову допомогу у зв`язку з виходом на пенсію після утримання податків та інших обов`язкових платежів в сумі 152588 (сто п`ятдесят дві тисячі п`ятсот вісімдесят вісім) грн 30 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2023 по 08.11.2023 у сумі 129239 (сто двадцять дев`ять тисяч двісті тридцять дев`ять) грн 10 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів, судовий збір у сумі 2827 (дві тисячі вісімсот двадцять сім) грн 14 коп.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь держави судовий збір в розмірі 1582 (одна тисяча п`ятсот вісімдесят дві) грн 88 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 13.11.2023.

Суддя О.А.Рибкін