КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 жовтня 2023 року

справа № 753/16823/16-ц

провадження № 22-ц/824/9021/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.

при секретарі: Савіцькій Д.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач -ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2023 року, постановленtпід головуванням судді Борця Є.О., у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на частку в квартирі та на земельні ділянки, а також визнання права власності на ці об`єкти нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з первісним позовом та обґрунтовував його тим, що 21 січня 2014 року він уклав зі ОСОБА_4 договір позики, за яким позивач передав грошові кошти в розмірі 90000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов`язалась повернути таку ж суму грошових коштів до 21 вересня 2014 року та сплатити проценти за користування позикою в розмірі 10%, що складають 9000 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складалась з земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером :030:0618 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої в с. Проців Бориспільського району. Відповідачі належали до спадкоємців першої черги за законом. Вони у встановленому порядку прийняли спадщину та набули право власності на спадкові земельні ділянки. ОСОБА_1 неодноразово пред`являв до відповідачів вимоги про повернення боргу за договором позики. Однак вони відмовились від добровільного виконання цього грошового зобов`язання. Тому ОСОБА_1 просив суд стягнути солідарно зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 99000 доларів США, що був еквівалентним грошовим коштам в розмірі 2645280 гривень 00 копійок, а також в рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером :030:0618 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану в с. Проців Бориспільського району, шляхом визнання за позивачем права власності на ці об`єкти нерухомого майна.

В подальшому представник позивача ОСОБА_5 подав заяву про зміну предмета позову (а.с.69-74 т.1), в якій він посилається на те, що до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ввійшло право власності не тільки на земельні ділянки, а також на 1/4 частку в квартирі АДРЕСА_2 . Тому представник позивача ОСОБА_5 просив суд в рахунок погашення боргу за договором позики в розмірі 99000 доларів США, що еквівалентний грошовим коштам в розмірі 2219273 гривень 10 копійок, звернути стягнення на земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером :030:0618 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташовану по АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану в с. Проців Бориспільського району, та 1/4 частку в квартирі АДРЕСА_2 шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на вказане нерухоме майно.

ОСОБА_3 пред`явила зустрічний позов (а.с.108-112 т.1) та обґрунтовувала його тим, що ОСОБА_4 не укладала з позивачем договір позики та не отримувала від нього грошові кошти, тим більше в розмірі 90000 доларів США. В п. 5 договору позики строк повернення грошових коштів був визначений до 21 вересня 2014 року. Однак ОСОБА_1 не пред`являв позов про стягнення із ОСОБА_4 боргу за договором позики за час її життя, а звернувся до суду лише після її смерті. Позивач є близьким другом ОСОБА_2 . Ці обставини свідчать про те, що пред`явлений позов спрямований виключно на штучне усунення ОСОБА_3 від спадкування після смерті її матері. Тому ОСОБА_3 просить суд визнати недійсним договір позики, укладений 21 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2023 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на частку в квартирі та на земельні ділянки, а також визнання права власності на ці об`єкти нерухомого майна відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Вимоги обґрунтовані тим, що апелянт не погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 та його представник не надали до суду доказів, зокрема, розписки, складену ОСОБА_4 , на підтвердження того, що позивач передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 90000 доларів США.

Вказує, що з договору позики від 21 січня 2014 року вбачається факт передачі грошових коштів.

Крім того, вказує, що відповідач ОСОБА_2 визнав заявлені позовні вимоги та проти задоволення позову не заперечував. Суд першої інстанції не дослідив та не надав правової оцінки поясненням ОСОБА_2 щодо фактичних обставин справи.

Також апелянт вказує, що висновок експерта не є визначеним, оскільки експерти не стверджують, а лише припускають, що досліджуваний підпис виконано не ОСОБА_4 . Крім того, при проведенні експертизи не брався до уваги стан здоров`я померлої та подавлений психологічний стан в період підписання договору позики.

Вважає, що проведена експертиза є неповною та такою що не відповідає дійсності.

Апелянт не погоджується із висновком суду в частині визнання спірного договору неукладеним. Позивач вважає, що Договір позики від 21.04.2014 року є дійсним та таким, що укладений з дотриманням вимог законодавства.

Крім того, скаржник не погоджується із посиланням суду про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Вказує, що на момент звернення до суду із позовом судова практика Верховного Суду України свідчила про такий спосіб захисту, який обрав позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Посилається на те, що під час обговорення питань почеркознавчої експертизи позивач жодних відомостей про поганий стан здоров`я ОСОБА_4 не повідомив, медичних документів щодо стану здоров`я ОСОБА_4 позивач експертам не надавав.

Вказує також, що розписка про отримання коштів позичальником не видавалась.

Посилається на висновок експертів КНІДСЕ від 17.08.2017, яким встановлено, що підпис виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням її підпису.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції виходив із того, що договір позики не був укладеним, борг по поверненню позики в розмірі 99000 доларів США не ввійшов до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 . Крім того, суд першої інстанції посилався на те, що спосіб звернення стягнення, як визнання права власності на майно не передбачений положеннями ст.1282 ЦК України, що підтверджується висновком Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі №552/4892/19 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що договір позики від 21 січня 2014 року не є укладеним в розумінні абз.2 ч.1 ст.1046 ЦК України.З огляду на це суд першої інстанції вважає, що підстави для визнання недійсним договору позики від 21 січня 2014 року відсутні.

Однак, повністю погодитись із таким висновком суду колегія суддів не може.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власницею земельної ділянки площею 1,3478 га з кадастровим номером :02:001:0828 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в с. Воронівка Городищенського району Черкаської області, земельної ділянки площею 0,1500 га з кадастровим номером :030:0618 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої по АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,250 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташованої в с. Проців Бориспіль-ського району, а також 1/4 частки в квартирі АДРЕСА_2 . Ці обставини підтверджуються копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №194372 від 16 березня 2009 року (а.с.162 т. 2), копіями державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №851482 від 19 травня 2010 року (а.с.12, 169, 174, 179 т.1), копіями державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ №098588 від 5 жовтня 1998 року (а.с.13, 167, 173, 178 т.1) та копією свідоцтва про право власності на житло від 24 вересня 1993 року (а.с.157 т.1).

В матеріалах цивільної справи містяться копії договору позики від 21 січня 2014 року (а.с.11, 149 т.1), зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 90000 доларів США, а ОСОБА_4 зобов`язалась повернути позивачу таку ж суму грошових коштів до 21 вересня 2014 року, а також сплатити йому проценти за користування позикою в розмірі 10%, що складають 9000 доларів США.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 9 вересня 2015 року (а.с.126 т.1). Зі змісту інформаційної довідки зі спадкового реєстру №41952476 від 29 жовтня 2015 року (а.с.130 т.1) вбачається, що за час свого життя ОСОБА_4 не склала заповіт. Тому після її смерті спадкування здійснювалось за законом. До спадкоємців першої черги за законом належали ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 20 квітня 1976 року та копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 від 29 жовтня 1993 року (а.с.132 зворот т.1), а також копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 1 серпня 1974 року (а.с.141 т.1).

Зі змісту довідок КК «Центр комунального сервісу» сервісного центру Дарницького району №375 від 28 жовтня 2015 року та №818 від 29 жовтня 2015 року (а.с.127, 128 т.1) вбачається, що на час відкриття спадщини ОСОБА_2 проживав разом зі ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_2 . Крім того, 29 жовтня 2015 року ОСОБА_3 , а 2 лютого 2016 року ОСОБА_2 подали приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. заяви про прийняття спадщини (а.с.125, 138 т.1). Ці обставини свідчать про те, що відповідачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. вимогу (а.с.150-151 т.1), в якій позивач вимагав від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернення боргу за договором позики від 21 січня 2014 року в загальному розмірі 99000 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України в редакції, чинній на день відкриття спадщини, кредиторові спадкодавця належало протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відповідно до ч. 2 ст. 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позико-давець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас розписку, складену ОСОБА_4 , на підтвердження того, що позивач передав ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 90000 доларів США позивачем не надано.

У висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів №8014/17-32/8015/17-33 від 17 серпня 2017 року (а.с.217-223 т.1) вказано, що враховуючи наявність, ступінь прояву, характер та локалізацію діагностичних ознак, виявлених у досліджуваному підписі і відсутніх у зразках, є достатньо підстав стверджувати, що підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 21 січня 2014 року був виконаний не ОСОБА_4 , а зовсім іншою особою з наслідуванням її підпису.

Зі змісту висновку експерта №10-2018/ц (а.с.105-111 т.2) вбачається, що можливість ОСОБА_4 власноручно написати будь-який текст, в тому числі й ставити підпис, залежала від функціонального стану верхніх кінцівок (кистей та пальців рук). 5 січня, 10 січня та 14 січня 2014 року лікарем-неврологом був проведений огляд ОСОБА_4 та встановлений такий діагноз: повторне гостре порушення мозкового кровообігу в басейні лівої середнє-мозкової артерії з правобічним легким геміпарезом на тлі дисцикуляторної атеросклеротичної та гіпертонічної енцифалопатії ІІІ ступеня; залишкові явища перенесених гострих порушень мозкового кровообігу в 1991 та 2005 роках в басейні правої середнє-мозкової артерії з лівобічним геміпарезом. Вказана патологія унеможливлювала здійснення ОСОБА_4 тонких рухів пальцями та виконання підпису без порушення почерку.

В матеріалах цивільної справи міститься консультаційний висновок від 21 серпня 2018 року за результатами рецензування висновку експертів №8014/17-32/8015/17-33 від 17 серпня 2018 року (а.с.59-68, 84-92 т.2). Однак в змісті цього документа відсутня інформація про те, що експерт ТОВ «Київський експертно-дослідний центр» Бондар М.Є., яка проводила рецензування, була обізнана про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Тому вказаний консультаційний висновок не відповідає імперативним вимогам, передбаченим ч. 5 ст.106 ЦПК України, та не є допустимим доказом в розумінні ч. 1 ст. 78 ЦПК України.

В матеріалах цивільної справи міститься також висновок експертів за результатами проведення повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи №3344-21 від 24 вересня 2021 року (а.с.74-80 т.3), зі змісту якого вбачається, що у зв`язку з малим об`ємом графічної інформації, що міститься у підписі ОСОБА_4 , експертам не вдалось надати відповідь на питання, чи виконаний підпис від імені ОСОБА_4 в договорі позики від 21 січня 2014 року самою ОСОБА_4 чи іншою особою з наслідуванням її підпису.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що ні консультаційний висновок від 21 серпня 2018 року за результатами рецензування висновку експертів №8014/17-32/8015/17-33 від 17 серпня 2018 року, ні висновок експерта №10-2018/ц, ні висновок експертів за результатами проведення повторної комісійної судової почеркознавчої експертизи №3344-21 від 24 вересня 2021 року не спростовують допустимість та достовірність висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів №8014/17-32/8015/17-33 від 17 серпня 2017 року, зі змісту якого вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 у договорі позики від 21 січня 2014 року був виконаний не ОСОБА_4 , а зовсім іншою особою з наслідуванням її підпису.

Отже, встановленою є обставина, що ОСОБА_4 договір позики від 21 січня 2014 року не підписувала.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_3 просила визнати договір позики від 21 січня 2014 року недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Положеннями ч. 3 ст. 215 ЦК України визначено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Так, в п. 8 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

В Аналізі окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України

від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 20.01.2017 року (Розділ 8) ВССУ зазначає, що суди, встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін його не підписувала, мають виходити з того, що такий договір є вчиненим. Зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним згідно зі статтями 203, 215 ЦК у зв`язку з підписанням договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутністюволевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину.

В даному випадку встановленою обставиною є той факт, що ОСОБА_4 не підписувала договір позики від 21 січня 2014 року, що підтверджується експертним висновком, а тому такий договір є недійсним.

Враховуючи, договір позики від 21 січня 2014 року є недійсним, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 про звернення стягнення на частку в квартирі та на земельні ділянки, а також визнання права власності на ці об`єкти нерухомого майна внаслідок невиконання зобов`язань за договором позики задоволенню не підлягають.

Доводи апелянта про те, що з договору позики від 21 січня 2014 року вбачається факт передачі грошових коштів є безпідставними, оскільки висновком експерта встановлено, що договір підписано не ОСОБА_4 .

Посилання скаржника на те, що відповідач ОСОБА_2 визнав заявлені позовні вимоги та проти задоволення позову не заперечував не має правового значення для вирішення даного спору.

Аргументи апеляційної скарги про те, що висновок експерта не є визначеним, оскільки експерти не стверджують, а лише припускають, що досліджуваний підпис виконано не ОСОБА_4 не відповідає змісту висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи та судово-технічної експертизи документів №8014/17-32/8015/17-33 від 17 серпня 2017 року, який містить чіткі та однозначні відповіді на поставлені запитання.

Предметом доказування в цій цивільній справі є з`ясування того, чи підписувала ОСОБА_4 договір позики від 21 січня 2014 року, а не стан її здоров`я під час укладення оспорюваного договору чи спроможність підписати його без порушення почерку. А тому посилання скаржника на стану здоров`я померлої та її психологічний стан в період підписання договору позики судом відхиляються.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та визнання договору позики 21 січня 2014 рокувід недійсним та відсутності підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 .

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики скасувати, постановити в цій частині нове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору позики задовольнити.

Визнати договір позики від 21 січня 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , недійсним.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: