КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 2-2382/11
Апеляційне провадження
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року (суддя Мазур Ю.Ю.) у цивільній справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова Олександра Олександровича, заінтересована особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія»,

встановив:

у жовтні 2022 року скаржниця звернулась до суду із скаргою, у якій просила скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шаркова О.О. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 від 27 жовтня 2022 року та постанову про арешт коштів від 27 жовтня 2022 року.

Мотивуючи вимоги скарги, ОСОБА_1 зазначала, що 27 жовтня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шарковим О.О. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 стосовно стягнення з неї на користь ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія» боргу у розмірі 95 519,73грн за виконавчим листом від 15 липня 2011 року № 2-2382/11, а також винесено постанову про арешт коштів на її банківських рахунках. У постановах у якості стягувача зазначено ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія», однак виконавчий лист, на підставі якого відкрито виконавче провадження, виданий для ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійський ліцей», тобто стягувач у виконавчому листі і у постанові про відкриття виконавчого провадження мають суттєві розбіжності, а відтак виконавчий лист не відповідає вимогам п. 1, 3 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» та не може слугувати підставою для відкриття виконавчого провадження.

Крім того, ОСОБА_1 посилалася на те, що вказаний виконавчий лист у 2011 році вже пред`являвся до виконання та на його підставі було відкрито інше виконавче провадження № НОМЕР_2, яке 12 жовтня 2021 року було завершене у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із поверненням його стягувачу без виконання на підставі його заяви.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року у задоволенні скарги відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою вимоги скарги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на

порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність судового рішення фактичним обставинам справи.

ОСОБА_1 зазначає, що у порушення Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень та норм ЦПК України ухвала про відкриття провадження у даній справі була прийнята суддею з порушенням 5-денного строку, а направлена до Єдиного державного реєстру судових рішень через півтора місяця.

Також скаржниця посилається на порушення судом строків розгляду справи, які визначені у статті 210 ЦПК України.

ОСОБА_1 зазначає, що у виконавчому листі зазначений стягувач ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійській ліцей», а заяву про відкриття виконавчого провадження було подано представником ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія», що свідчить про невідповідність виконавчого листа вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Однак, судом не надано правової оцінки тим обставинам, що стягувач звертався до суду із заявою про виправлення назви у виконавчому листі, проте ухвалою суду у задоволенні його заяви було відмовлено.

ОСОБА_1 вважає, що висновок суду першої інстанції з посиланням на декілька підзаконних актів (Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, Інструкцію з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 2 квітня 2012 року) про те, що ідентифікаційний код є визначальним при ідентифікації стягувача, не відміняє необхідності додержання приватним виконавцем положень статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» в частині вимог до виконавчого документу щодо правильності зазначення в ньому повної назви юридичної особи.

Крім цього, ОСОБА_1. зазначає, що посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 161/15027/21 є некоректним, так як дана справі має інші обставини спору.

Посилається ОСОБА_1 і на те, що стягувач вже скористався своїм правом задоволення вимог через інститут виконавчої служби у 2011 - 2021 роках, в результаті чого з неї було стягнуто виконавчий збір та вилучено транспортний засіб, який був втрачений виконавчою службою, тому борг не був погашений, а тому повторне відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем призведе до повторного стягнення з неї виконавчого збору, що є абсурдним.

У відзиві на апеляційну скаргу приватний виконавець Шарков О.О. просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, посилаючись на те, що вказаний виконавчий лист від 15 липня 2011 року № 2-2382/11 відповідає вимогам закону, оскільки при реєстрації виконавчого документа в Автоматизованій системі виконавчого провадження, а саме зазначення сторони стягувача, ним було використано відомості із Єдиного державного реєстру підприємств та організацій, а ідентифікацію стягувача здійснено за ідентифікаційним кодом юридичної особи.

Також приватний виконавець Шарков О.О. зазначає, що невідповідність стягувача та особи, яка звертається із заявою про примусове виконання рішення, не є перешкодою для відкриття виконавчого провадження, а також не є підставою для повернення виконавчого листа відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а посилаючись на положення Конституції України та практику Європейського суду з прав людини наголошує на необхідності дотримання принципу обов`язковості судового рішення та недопущення перешкоджанню його виконання.

У додаткових пояснення приватний виконавець Шарков О.О. посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 21 липня 2022 року у справі № 320/6215/19, згідно якої у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який в свою чергу відкрив

виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується, а тому доводи скаржниці про неможливість повторного відкриття виконавчого провадження з цих підстав є необґрунтованими.

Приватний виконавець Шарков О.О., будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.138, 139, 231-232), двічі у судове засідання не з`явився, клопотання про його перенесення не подав, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який доводи апеляційної скарги підтримав, пояснення представника стягувача - адвоката Грушка О.О., який просив залишити ухвалу суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 6 травня 2011 року з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Учбовий комплекс «Олександрійській ліцей» стягнута сума боргу у розмірі 73 620грн, штраф у розмірі 11 801грн, судовий збір в розмірі 854грн 21коп. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120грн.

15 липня 2011 року Голосіївським районним судом міста Києва видано виконавчий лист № 2-2382/11, який був пред`явлений до виконання та повернути 12 жовтня 2021 року стягувачу на підставі п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавчий лист не містить відміток про здійснення виконавчих дій.

27 жовтня 2021 року представник ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія» - адвокат Грушко О.О. подав до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Шаркова О.О. заяву про примусове виконання рішення, до якої додав вищезазначений виконавчий лист.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шарковим О.О. від 27 жовтня 2022 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Шарковим О.О. від 27 жовтня 2022 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 у межах суми стягнення з врахуванням основної винагороди приватного виконавця у розмірі 95 519,73грн.

Також приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Шарковим О.О. прийнято постанову від 27 жовтня 2022 року про накладення арешту на кошти боржника.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана нею постанова про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3 містить всі необхідні реквізити, а при ідентифікації особи стягувача при відкритті виконавчого провадження визначальним є ідентифікаційний код юридичної особи, тому судом не встановлено порушень вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень при відкритті виконавчого провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

У статті 129-1 Конституції України визначено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування,

підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. Ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження визначено як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Згідно частини 4 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Стаття 37 Закону України «Про виконавче провадження» регулює підстави для повернення виконавчого документа стягувачу. Частина п`ята даної статті визначає, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

З наданих суду документів вбачається, що виконавчий лист № 2-2382/11, виданий 15 липня 2011 року Голосіївським районним судом міста Києва, перебував на виконанні у Голосіївському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та постановою державного виконавця Козака Р.П. від 12 жовтня 2021 року повернутий стягувачу на підставі його заяви відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавчий лист не містить будь-яких відміток про його виконання, стягнення

коштів або частини коштів на погашення заборгованості або здійснення будь-яких виконавчих дій.

Повторно виконавчий лист пред`явлено до виконання 27 жовтня 2021 року, тобто в межах строків визначених ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги, що виконавчий лист вже пред`являвся до виконання, у результаті чого з ОСОБА_1 був стягнений виконавчий збір, а вилучений у неї транспортний засіб був втрачений державною виконавчою службою, тому борг не був погашений, а повторне відкриття виконавчого провадження призведе до неправомірного стягнення з неї виконавчого збору, не може бути підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки це не передбачено положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не було надано доказів погашення заборгованості, або визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у зв`язку із погашенням заборгованості за рахунок вилученого у неї майна.

Не надано ОСОБА_1 доказів і того, що вилучений у неї транспортний засіб був втрачений державною виконавчою службою і що нею здійснювалися заходи для відновлення своїх порушених прав у разі неправомірних дій цієї служби.

Також ОСОБА_1 не надано доказів сплати виконавчого збору за попереднім виконавчим провадженням, крім того, вказана обставина не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, а є підставою для звільнення боржниці від сплати повторного виконавчого збору.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1).

Частина 5 даної норми передбачає, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю; 11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку; 12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника

зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди.

Отже, обставини, на які у своїй скарзі посилається ОСОБА_1 , не є підставою для повернення виконавчого листа стягувачу відповідно до положень частини 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

З приводу зазначення у постанові про відкриття виконавчого провадження стягувачем ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія», замість ТОВ Учбовий комплекс «Олександрійський ліцей», яке зазначено у виконавчому листі, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Стаття 4 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа. Зокрема за пунктами 3 та 4 частини 1 цієї статті у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності).

У виконавчому листі стягувачем зазначене ТОВ Учбовий комплекс «Олександрійський ліцей», ЗКПО стягувача - 21614924.

ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія», представник якого подав заяву про примусове виконання рішення, має аналогічний ідентифікаційний код.

Постановою Кабінету Міністрів України № 118 від 22 січня 1996 року затверджено Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (далі - Положення про ЄДР), у пункті 1 та 2 якого зазначено, що Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) - це автоматизована система збирання, накопичення та опрацювання даних про юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, відокремлені підрозділи юридичних осіб, що знаходяться на території України, а також відокремлені підрозділи юридичних осіб України, що знаходяться за її межами. Суб`єктами Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (далі - Реєстр) є юридичні особи та відокремлені підрозділи юридичних осіб всіх форм власності та організаційно-правових форм господарювання, що находяться на території України та провадять свою діяльність на підставі її законодавства (далі - суб`єкти).

У пункті 3 Положення про ЄДР вказано, що Реєстр ведеться з метою забезпечення єдиного державного обліку та ідентифікації суб`єктів.

Згідно пункту 5 Положення про ЄДР, присвоєння ідентифікаційних кодів з Реєстру здійснюється: державними реєстраторами - суб`єктам, на яких поширюється дія Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Відповідно до пункту 6 Положення про ЄДР, ідентифікаційний код зберігається за суб`єктом, якому він присвоєний, протягом усього періоду його існування і є єдиним. у разі перетворення юридичної особи, крім центральних органів виконавчої влади, за правонаступником зберігається її ідентифікаційний код. У разі припинення юридичної особи шляхом приєднання до іншої юридичної особи та створення на базі юридичної особи, що припинилася, відокремленого підрозділу ідентифікаційний код такої юридичної особи залишається за відокремленим підрозділом. В інших випадках припинення юридичної особи присвоєння її ідентифікаційного коду новоствореним суб`єктам забороняється.

З наданих апеляційному суду витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія» свою назву не змінювало з часу створенння.

Враховуючи, що у виконавчому листі зазначено ідентифікаційний код стягувача,

який є ідентичним з ідентифікаційним кодом ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що різниця між назвою стягувача у виконавчому листі ТОВ Учбовий комплекс «Олександрійський ліцей» та у постанові про відкриття виконавчого провадження ТОВ «Учбовий комплекс «Олександрійська гімназія» не є підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, так як стягнення повинно проводитися на користь стягувача, ідентифікаційний номер якого зазначений у виконавчому листі.

Доводи апеляційної скарги, що ухвалою суду відмовлено стягувачу у виправленні описки у виконавчому листі, на думку колегія суддів, не може бути підставою для задоволення скарги та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки підставою для відмови у задоволенні заяви стало знищення матеріалів цивільної справи № 2-2382/11 та неможливість перевірити дійсного найменування позивача при зверненні до суду з позовною заявою.

Разом з цим, під час судового розгляду ОСОБА_1 не надано доказів, що стягувач, за заявою якого відкрито виконавче провадження та на користь якого здійснюються виконавчі дії, є відмінним від позивача у цивільній справі № 2-2382/11, на користь якого ухвалено судове рішення про стягнення з неї боргу.

З приводу вимог про скасування постанови приватного виконавця про арешт коштів від 27 жовтня 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Ні скарга, ні апеляційна скарга не містять доводів, на підставі яких ОСОБА_1 вважає постанову приватного виконавця про накладення арешту на кошти боржника неправомірною та просить її скасувати.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення зазначеної вимоги ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про порушення суддею строків відкриття провадження у даній справі, направлення ухвали для оприлюднення до Єдиного державного реєстру судових рішень та порушення строків розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення.

Частина 2 статті 376 ЦПК України передбачає, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційна скарга не містить доводів, що вищезазначені порушення судом норм процесуального права призвели до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду не встановлені.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 червня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 січня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук