ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2023 року

місто Київ

справа № 646/2138/19

провадження № 61-4526св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Білоконь О. В., Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЙ ТІ ФІНАНС», ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жамойда Галина Миколаївна, ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, ухвалену колегією суддів у складі Кузнєцової О. Ю., Карпушина Г. Л., Хіль Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2019 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»

(далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», банк), Товариства

з обмеженою відповідальністю «ЕЙ ТІ ФІНАНС» (далі - ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС»), ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус) Жамойда Г. М., Столярова О. І., у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора, приватного нотаріуса Жамойди Г. М. про державну реєстрацію права власності ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на об`єкт нерухомого майна, а саме на квартиру АДРЕСА_1 ;

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 спірну квартиру;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначену квартиру.

Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що 09 листопада 2006 року він та банк уклали кредитний договір, на забезпечення виконання зобов`язань за яким передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 .

У 2019 році ОСОБА_1 дізнався, що банк відступив своє право вимоги за договором. Останній правонаступник ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» як іпотекодержатель в позасудовому порядку зареєструвало за собою право власності на спірну квартиру і за договором купівлі-продажу відчужило її на користь ОСОБА_2 .

Позивач стверджував, що у відповідача не було підстав для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки він належно повертав кредитні кошти, повідомлень про дострокове погашення боргу не отримував, так само як і вимог про усунення порушень, тому процедуру позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки порушено. Також зазначав, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч законодавчій забороні в період дії мораторію на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Стислий виклад заперечень інших учасників справи

Відповідачі заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними і допустимими доказами.

Стислий виклад змісту рішення суду першої інстанції

Рішенням від 21 жовтня 2021 року Червонозаводський районний суд м. Харкова задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав незаконним та скасував рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Жамойди Г. М. від 03 січня 2019 року, індексний номер рішення 44946075, про державну реєстрацію права власності ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на об`єкт нерухомого майна, на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнав за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67, 10 кв. м, житловою площею 38, 90 кв. м.

Витребував із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67, 10 кв. м, житловою площею 38, 90 кв. м.

Здійснив розподіл судових витрат.

Скасував заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 червня 2019 року.

Додатковим рішенням від 18 листопада 2021 року Червонозаводський районний суд м. Харкова стягнув на користь ОСОБА_1 з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС», ОСОБА_2 у рівних частинах відшкодування витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 10 500, 00 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» здійснено з порушенням приписів закону, оскільки матеріали справи не містять підтвердження факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги, тому оспорюване рішення державного реєстратора підлягає скасуванню та, відповідно, підлягає відновленню порушене право позивача шляхом визнання за ним права власності на спірну квартиру. В частині вимог позову щодо витребування спірної квартири з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 суд керувався тим, що у разі спростування презумпції правомірності правочину (скасування рішення державного реєстратора) всі права, набуті сторонами правочину за ним, не повинні здійснюватися, а створені обов`язки та наслідки не підлягають виконанню, тому ОСОБА_2 володіє спірною квартирою неправомірно й спірне нерухоме майно підлягає витребуванню на користь позивача.

Стислий виклад змісту рішення суду апеляційної інстанції

Розпорядженням від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» Верховний Суд змінив територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Постановою від 25 жовтня 2022 року Полтавський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС», скасував рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2021 року, ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову.

Здійснив розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про неотримання позивачем вимоги іпотекодержателя про усунення порушень основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки. Апеляційний суд врахував, що повідомлення про усунення порушень двічі повернулися іпотекодержателю з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання», тому суд вважав, що ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» дотрималося процедури повідомлення ОСОБА_1 про необхідність виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційний суд не встановив порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», оскільки позивач не надав доказів того, що квартира АДРЕСА_1 є його постійним місцем проживання. Також суд врахував, що в позовній заяві ОСОБА_1 зазначив іншу адресу свого проживання.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ОСОБА_1 23 березня 2023 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2021 року залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

ОСОБА_1 зазначив, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження цього судового рішення визначив те, що:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 (провадження № 61-19033сво19), щодо застосування статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України);

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 815/2595/17 (адміністративне провадження № К/9901/40969/18, № K/9901/41062/18), від 11 грудня 2019 року у справі № 139/929/17 (провадження № 61-43998ск18), від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17 (провадження № 61-5415св19), щодо застосування частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку»;

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а

(провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18(провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц(провадження № 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19(провадження № 61-12633св21), від 30 червня 2022 року

у справі № 638/17318/17 (провадження № 61-2093св22), від 30 червня 2022 року у справі № 193/724/19 (провадження № 61-14190св20), від 21 липня 2022 року у справі № 206/362/20(провадження № 61-4305св21), щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах щодо можливості направлення не іпотекодержателем, а нотаріусом письмової вимоги про усунення порушень договору.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відзиви на касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надійшли.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

Ухвалою від 05 липня 2023 року Верховний Суд поновив ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року та відкрив касаційне провадження у справі.

Ухвалою від 19 жовтня 2023 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив такі висновки.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 09 листопада 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

09 листопада 2006 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 371, відповідно до умов якого позивачу надано у кредит грошові кошти в розмірі 63 000, 00 дол. США зі сплатою 14 % річних, з кінцевим терміном повернення до 09 листопада 2026 року.

Того ж дня на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 371 банк та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір, за умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1

01 серпня 2018 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНРАЙТ»

(далі - ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ») уклали договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договорами забезпечення. Останнє 16 серпня 2018 року уклало з ОСОБА_4 договір № 001/16-08-ОД про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги до ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 30 жовтня 2018 року уклав з ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 30-0/18-1 за кредитним договором від 09 листопада 2006 року № 371 та договорами забезпечення.

05 листопада 2018 року приватний нотаріус Жамойда Г. М. від ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» засобами поштового зв`язку передала ОСОБА_1 повідомлення із вимогою

упродовж 30-денного строку з дня отримання відповідної заяви сплатити заборгованість за кредитом у розмірі 716 061, 00 грн.

Зазначене повідомлення приватного нотаріуса з вимогою іпотекодержателя направлене на адресу іпотекодавця: АДРЕСА_2 , що підтверджується поштовим відправленням № 523.

Це повідомлення згідно з відміткою на поштовому конверті з відбитком канцелярського штемпеля поштового відділення від 22 листопада 2018 року та роздруківкою трекінгу з сайту Акціонерного товариства «Укрпошта» за номером поштового відправлення повернулося відправнику неврученим у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

05 листопада 2018 року ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» самостійно направило ОСОБА_1 вимогу від 02 листопада 2018 року про усунення порушення виконання зобов`язання на адресу: АДРЕСА_3 , що підтверджується поштовим відправленням № 334.

Зазначена вимога згідно з відміткою на поштовому конверті з відбитком канцелярського штемпеля поштового відділення від 22 листопада 2018 року повернулася відправнику неврученою у зв`язку з закінченням терміну зберігання.

28 грудня 2018 року ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» звернулося до державного реєстратора приватного нотаріуса Жамойди Г. М. із заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

03 січня 2019 року приватний нотаріус Жамойда Г. М. ухвалила рішення № 44946075 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС».

04 січня 2019 року ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу спірної квартири.

Право, застосоване судом

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку»

(тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

За приписами пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок № 1127), визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.

Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 (у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Отже, у пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140, 00 кв. м для квартири та 250, 00 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Вочевидь, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не є звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

У пункті 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його правових норм.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 321 ЦК України передбачає принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).

Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).

Згідно з частиною третьою статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року

у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду під час розгляду справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин

У справі, що переглядається, апеляційний суд не встановив порушень приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті», оскільки позивач не надав доказів того, що квартира АДРЕСА_1 є його постійним місцем проживання.

Суд першої інстанції в своєму рішенні також не встановив порушень згаданого Закону.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 201/7014/18 (провадження № 61-7373св20), від 30 вересня 2021 року у справі № 127/15802/15-ц (провадження № 61-16395св20), від 02 травня 2022 року у справі № 754/716/19 (провадження № 61-12633св21), від 30 червня 2022 року у справі № 638/17318/17 (провадження № 61-2093св22), від 30 червня 2022 року у справі № 193/724/19 (провадження № 61-14190св20), від 21 липня 2022 року у справі № 206/362/20 (провадження № 61-4305св21).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) зробила висновок, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. До прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки

(як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас цей Закон ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Зазначені висновки послідовно враховані і в інших постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Ці висновки підтримані також і в останній за часом постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) з подібними правовідносинами, ухваленій після подання касаційної скарги, яка за приписами частини третьої статті 400 ЦПК України підлягає врахуванню Верховним Судом під час вирішення цієї справи.

Верховний Суд звертає увагу на те, що тлумачення приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дає підстави для висновку, що цей Закон застосовується виключно за одночасної наявності таких умов:

- нерухоме житлове майно (предмет іпотеки) використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці;

- у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140, 00 кв. м для квартири та 250, 00 кв. м для житлового будинку.

У справі, рішення у якій переглядаються, суди встановили, що загальна площа спірної квартири становить 67, 10 кв. м. Також суди не встановили належності позивачу на праві власності іншого нерухомого житлового майна.

Натомість суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що спірна квартира не є місцем постійного проживання позивача, тобто не встановив одночасної наявності всіх умов, які б давали можливість застосувати приписи Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до спірних правовідносин.

Верховний Суд погоджується із наведеним висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до матеріалів справи, зокрема, іпотечного договору та інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 04 січня 2021 року як на момент укладення іпотечного договору, так і на момент звернення до суду з позовом зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 була квартира АДРЕСА_4 .

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що він фактично проживав у спірній квартирі, проте не міг зареєструвати у ній своє місце проживання у зв`язку із забороною банку.

Втім доказів того, що постійним місцем проживання позивача є не адреса його реєстрації, а саме предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 , у матеріалах справи немає, та суди цієї обставини не встановили.

Той факт, що спірна квартира не була місцем постійного проживання іпотекодавця на час звернення стягнення на предмет іпотеки, унеможливлює застосування до спірних правовідносин приписів Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Також Верховний Суд врахував, що після укладення іпотечного договору та на момент звернення стягнення у спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Доказів того, що вселення цих осіб відбулося за дозволом іпотекодержателя, у матеріалах справи немає.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) сформулювала висновок, що згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування. Вселення осіб до предмета іпотеки без згоди іпотекодержателя є підставою для виселення таких осіб без надання їм іншого житлового приміщення.

Реєстрація місця проживання членів сім`ї іпотекодавця у квартирі, яка є предметом іпотеки, здійснена з порушеннями приписів закону та умов договору іпотеки і не повинна бути використана учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого її продажу для погашення боргу. Дії щодо реєстрації у спірній квартирі без згоди на це іпотекодержателя свідчать про недобросовісну поведінку, яка є неприпустимою та такою, що суперечить чинному законодавству та зобов`язанням, взятим на себе іпотекодателем в укладеному ним договорі.

Оцінка виконання іпотекодержателем вимоги щодо повідомлення іпотекодавця про усунення порушення

Суд першої інстанції зробив висновок, що державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» здійснено з порушенням вимог закону, оскільки іпотекодержатель не надав реєстратору доказів на підтвердження факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги про виконання зобов`язання.

Суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» дотрималося процедури повідомлення ОСОБА_1 про необхідність виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання, оскільки повідомлення про усунення порушень двічі повернулися іпотекодержателю з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання».

У такому висновку апеляційний суд керувався правилами пункту 61 Порядку № 1127, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2020 року № 189, якими визначено, що: «Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У разі подання документа, зазначеного в абзаці першому або четвертому підпункту 2 цього пункту, державна реєстрація проводиться після спливу тридцятиденного строку з моменту отримання адресатом вимоги, зазначеної у підпункті 1 цього пункту, якщо у такій вимозі не зазначений більш тривалий строк».

Проте, суд апеляційної інстанції не врахував, що оспорюване рішення державного реєстратора ухвалене ним 03 січня 2019 року, тобто до моменту внесення змін до пункту 61 Порядку № 1127 постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2020 року № 189.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19

(провадження № 61-19033сво19), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, сформульовано правовий висновок щодо застосування актів цивільного законодавства у часі. Зокрема Верховний Суд сформулював умовивід, за змістом якого суд повинен застосувати той припис законодавства, що був чинним станом на момент настання факту, який став підставою для звернення до суду.

Отже, у справі, що переглядається, вирішуючи питання про правомірність оскаржуваного рішення державного реєстратора, суди повинні були керуватися Порядком № 1127 в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 03 січня 2019 року.

Таку редакцію Порядку № 1127 правильно застосував суд першої інстанції, проте суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 (провадження № 61-19033сво19), щодо дії закону в часі, та помилково застосував Порядок № 1127 в редакції, чинній на момент ухвалення апеляційним судом оскаржуваної постанови, а не на момент прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Згідно з пунктом 61 Порядку № 1127 у редакції, чинній на час проведення реєстрації права власності, «Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу)».

Тож для того, щоб стверджувати, що реєстрація права власності за іпотекодержателем здійснена з додержанням встановленого законодавством порядку, потрібно, серед іншого, надати докази отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень та спливу 30-денного строку з моменту такого отримання.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 815/2595/17 (адміністративне провадження № К/9901/40969/18, № K/9901/41062/18), від 11 грудня 2019 року у справі № 139/929/17 (провадження № 61-43998ск18), від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17 (провадження № 61-5415св19).

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року

у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зазначено, що іпотекодержатель направив повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки, проте наявність доказів отримання цього повідомлення позивачем суди попередніх інстанцій не встановили. Через брак документів, потрібних для державної реєстрації права власності на квартиру за іпотекодержателем, така реєстрація проведена 07 квітня 2016 рокуз порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року

у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) виснувала, що належним потрібно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка зазначена в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила № 270). Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також потрібно вважати таке повідомлення, що було надіслане у належний спосіб, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку. За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема й не має права відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. Водночас добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном. У цій справі звернення стягнення в позасудовому порядку відбулося 20 січня 2017 року.

У постанові від 06 червня 2018 року у справі № 815/2595/17 (адміністративне провадження № К/9901/40969/18, № K/9901/41062/18) Верховний Суд зауважив, що метою статті 35 Закону України «Про іпотеку» є забезпечення обізнаності іпотекодавця та боржника про порушення зобов`язання, спонукання до належного виконання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги. Вимоги повинні формулюватися чітко та однозначно і давати змогу адресату зрозуміти їх характер та правові наслідки невиконання. У наведеній справі оспорюване рішення державного реєстратора ухвалено 07 березня 2017 року.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 139/929/17 (провадження № 61-43998ск18) за позовом про визнання протиправним рішення державного реєстратора від 06 вересня 2016 року зазначив, що визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору. Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію. Підтвердженням надіслання банком іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення виконання договору позики, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 209/2599/17

(провадження № 61-5415св19) Верховний Суд погодився з висновками судів про те, що державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем проведена всупереч приписам чинного законодавства, оскільки той ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком № 1127, щодо надіслання боржнику повідомлення-вимоги про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та усунення таких порушень. У цій справі оспорюваний запис про право власності вчинений державним реєстратором 22 жовтня 2016 року.

Верховний Суд також вважає за доцільне врахувати останні за часом висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 липня 2023 року

у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) за подібних правовідносин, оскільки за змістом частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги у разі існування потреби врахувати висновок щодо застосування норм права, сформульований у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ній. За обставинами цієї справи банк направив на адресу іпотекодавця повідомлення-вимогу про обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором та попередив про наслідки невиконання. Проте у справі немає доказів вручення повідомлення-вимоги боржнику, відповідно до матеріалів справи поштове відправлення повернулося без вручення адресату за спливом строку зберігання, що було перешкодою у вчиненні державним реєстратором оспорюваних реєстраційних дій 12 листопада 2018 року. Велика Палата Верховного Суду відхилила доводи касаційної скарги про необов`язковість особистого вручення повідомлення-вимоги боржнику з посиланням на пункт 6.2 іпотечного договору, оскільки така домовленість сторін не спростовує обов`язку реєстратора перед здійсненням відповідних процедур отримати документ, що підтверджує факт отримання іпотекодавцем (боржником) письмової вимоги іпотекодержателя.

В оцінці доводу касаційної скарги про відсутність висновку щодо можливості направлення не іпотекодержателем, а нотаріусом письмової вимоги про усунення порушень договору Верховний Суд дійшов переконання про його безпідставність. У такому умовиводі суд касаційної інстанції визнає, що визначальним у спорах з подібними правовідносинами є саме доведення до іпотекодавця наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Зокрема, у постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 815/2595/17 (адміністративне провадження № К/9901/40969/18, № K/9901/41062/18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зроблено висновки, що надсилання (тобто передання повідомлення засобами поштового зв`язку) є лише одним із способів повідомлення боржника (іпотекодавця) про вимоги кредитора (іпотекодержателя). Цей факт може доводитися різними документами, що підтверджують отримання вимоги.

Верховний Суд вирішує питання про можливість застосування згаданих правових висновків до спірних правовідносин, виходячи з того, коли саме за часом вчинені такі реєстраційні дії, які оскаржуються, та, відповідно, яке законодавство підлягає застосуванню для оцінки правомірності і наявності порушень в діях державного реєстратора.

У справі, що переглядається, суди встановили, що 05 листопада 2018 року приватний нотаріус Жамойда Г. М. від ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» надіслала ОСОБА_1 повідомлення із вимогою упродовж 30-денного строку з дня отримання відповідної заяви сплатити заборгованість за кредитом у розмірі 716 061, 00 грн.

Зазначене повідомлення приватного нотаріуса з вимогою іпотекодержателя направлене на адресу іпотекодавця: АДРЕСА_2 , що підтверджується поштовим відправленням № 523, та повернулося відправнику неврученим у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

05 листопада 2018 року ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» як кредитор самостійно направило ОСОБА_1 вимогу від 02 листопада 2018 року про усунення порушення виконання зобов`язання на адресу: АДРЕСА_3 , що підтверджується поштовим відправленням № 334. Ця вимога повернулася відправнику неврученою у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Як встановив суд першої інстанції, поштове відправлення № 334 на ім`я позивача відправлено на адресу: АДРЕСА_3 , проте відповідно до договору іпотеки місцем проживання іпотекодавця є інша адреса - квартира № 14 , а не № 24 . Тож ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» надіслало вимогу про усунення порушень на неправильну адресу іпотекодавця.

Обидві вимоги кредитора повернулися неврученими у зв`язку із закінченням терміну зберігання у поштовому відділенні, тому зазначені поштові відправлення не можуть бути належним доказом отримання іпотекодавцем письмової вимоги кредитора (про усунення порушень), а так само спливу 30?денного строку з моменту такого отримання.

Відповідно суд має виходити з того, що у матеріалах реєстраційної справи немає доказів одержання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень, а відтак і факту завершення 30?денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги про усунення порушень. Як наслідок цього, у державного реєстратора приватного нотаріуса Жамойди Г. М. були підстави саме для відмови у вчиненні державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС».

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що за браком документів, потрібних для державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС», така реєстрація здійснена з порушенням приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку № 1127, що підлягає застосуванню до спірних відносин саме у тій редакції її правил, що діяли на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на момент вчинення такої державної реєстрації.

Висновок суду апеляційної інстанції про додержання процедури повідомлення позивача з вимогою про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки в разі такого невиконання є помилковим, таким, що не враховує фактичні обставини справи, суперечить законодавству, чинному на час вчинення оспорюваної реєстраційної дії, та висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі. З врахуванням викладеного оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.

Оцінка законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції

Дійшовши висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду, Верховний Суд має вирішити питання про можливість залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права Верховний Суд врахував таке.

Щодо вибору правомірного та ефективного способу захисту прав позивача

Згідно з частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Під час розгляду справи суд має з`ясувати, чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у таких правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні правові висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 ; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 спірну квартиру; визнати за ОСОБА_1 право власності на зазначену квартиру.

Особливістю цієї справи є те, що після реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем той відчужив її ОСОБА_2 . Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й Верховний Суд, дійшов переконання, що оспорюване рішення державного реєстратора є незаконним.

Суд першої інстанції вважав, що задоволенню підлягають усі сформульовані позовні вимоги, зокрема й вимоги про скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності та витребування спірної квартири від останнього набувача.

Проте такі висновки суду першої інстанції суперечать висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), про те, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Перелік підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що за загальним правилом, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, з якою позивач не перебуває у договірних відносинах, тоді правомірному та ефективному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не вимагається, оскільки це не є ефективним і правомірним способом захисту права власника.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19

(провадження № 14-212цс21) за позовом про визнання протиправними рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування записів про державну реєстрацію права власності Велика Палата Верховного Суду виснувала, що, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, тоді ефективним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для відновлення його права. Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Обрання позивачем неправомірного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, що узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов переконання, що правомірним, тобто таким, що відповідає природі порушеного цивільного права й характеру цивільних відносин між учасниками спору, та ефективним, тобто дієвим, способом захисту порушеного права є витребування спірної квартири у кінцевого набувача.

Висновки суду першої інстанції про задоволення інших вимог пред`явленого позову, а саме про скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності суперечать усталеній судовій практиці Верховного Суду, згідно з якою, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то правомірним та ефективним способом захисту є позов про витребування нерухомого майна, й для такого витребування вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, як-то оспорювання рішень уповноважених органів, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є правомірними та ефективними способами захисту прав власника.

Також Верховний Суд врахував, що витребування від ОСОБА_2 майна, яке належить ОСОБА_1 та вибуло з його володіння поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідачки, яка не позбавлена права на відшкодування завданих їй збитків, зокрема в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбала нерухоме майно.

У разі понесення відповідних витрат на підставі приписів частин третьої та четвертої статті 390 ЦК України ОСОБА_2 має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених нею з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Як добросовісний набувач (володілець) ОСОБА_2 має право залишити собі здійснені нею поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, а якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, вона має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Отже, повернення власнику протиправно відчуженого нерухомого майна переслідує легітимну мету. З огляду на характер спірних правовідносин Верховний Суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.

Щодо належного складу учасників справи

Частиною першою статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Неналежний відповідач -це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови в позові до такого відповідача.

ОСОБА_1 пред`явив позов з вимогами про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС», про витребування майна з володіння ОСОБА_2 та про визнання права власності на спірну квартиру за ним, зокрема до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк». Суди вважали його належним відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30 січня 2019 року

у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (провадження № 14-61цс19), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19) та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

За змістом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (провадження № 14-445цс19), спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та стосовно якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Верховний Суд дійшов переконання, що належними відповідачами у справі, що переглядається, є ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» та ОСОБА_2 .

Натомість ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» ще 01 серпня 2018 року відступило ТОВ «ФК «ФІНРАЙТ» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та забезпечувальними договорами. Зазначений договір відступлення права вимоги не є предметом спору у цій справі. Банк не є належною особою, яка має відповідати за пред`явленим позивачем позовом, оскільки не порушив прав ОСОБА_1 , за захистом яких останній звернувся до суду з позовом.

Відтак Верховний Суд відмовляє в задоволенні позову до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» як такого, що пред`явлений до неналежного відповідача.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Верховний Суд не погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, який суперечить правовим висновкам, викладеним, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), у постановах Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 815/2595/17 (адміністративне провадження № К/9901/40969/18, № K/9901/41062/18), від 11 грудня 2019 року

у справі № 139/929/17 (провадження № 61-43998ск18), від 15 січня 2020 року

у справі № 209/2599/17 (провадження № 61-5415св19), щодо дотримання процедури направлення та вручення іпотекодавцю письмової вимоги про усунення порушень; у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 210/2271/19 (провадження № 61-19033сво19), щодо дії закону у часі.

Верховний Суд дійшов переконання про неможливість залишення в силі рішення суду першої інстанції, оскільки суд неправильно визначив коло належних відповідачів, а також обсяг вимог, які відповідають правомірному та ефективному способу захисту у спірних правовідносинах.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд зробив висновок, що постанову суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції потрібно скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову до банку та часткове задоволення позову до інших відповідачів, а саме про витребування спірної квартири.

За приписами пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має правоскасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.(частини перша-четверта статті 412 ЦПК України).

Розподіл судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції, тому підлягає скасуванню також і додаткове рішення суду першої інстанції зі здійсненням Верховним Судом нового розподілу судових витрат, понесених у першій, апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

У частинах першій-третій статті 134 ЦПК України визначено, що разом з першою заявою щодо суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За правилами частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі ,чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У справі, що переглядається, Верховний Суд задовольнив одну позовну вимогу із сформульованих трьох.

За подання позову ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 8 108, 60 грн (1 відсоток від ціни позову, тобто за вимогу майнового характеру про витребування майна), за подання заяви про забезпечення позову - 384, 20 грн, а за подання касаційної скарги - 16 217, 20 грн. Разом позивач сплатив судовий збір

у розмірі 24 710, 00 грн.

Враховуючи те, що Верховний Суд задовольнив вимогу про витребування спірної квартири, тому з ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування судового збору в розмірі по 12 355, 00 грн з кожного.

ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» за подання апеляційної скарги сплатило 12 162, 90 грн, тобто 150 відсотків від розміру судового збору, сплаченого в суді першої інстанції за вимогу майнового характеру. Оскільки Верховний Суд задовольнив позов за вимогою про витребування майна, тому понесені товариством зазначені судові витрати у виді судового збору не підлягають відшкодуванню позивачем.

Також позивач зазначав, що поніс витрати на правничу допомогу, надану під час розгляду справи в суді першої інстанції, в розмірі 20 500, 00 грн, а також в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000, 00 грн.

Відповідно до матеріалів справи інтереси позивача в суді першої інстанції представляла адвокат Петренко Оксана Василівна на підставі договору на надання правової допомоги від 15 лютого 2019 року та ордера від 15 лютого 2019 року, серія ХВ, № 000145.

ОСОБА_1 у позовній заяві навів попередній розрахунок судових витрат, а також подав деталізований попередній розрахунок вартості правової допомоги від 22 лютого 2020 року. Також 25 листопада 2020 року позивач подав заяву, в якій повідомив, що докази понесення судових витрат будуть подані протягом 5 днів після ухвалення судового рішення. Суд першої інстанції ухвалив судове рішення 21 жовтня 2021 року, а 25 жовтня 2021 року ОСОБА_1 подав докази понесення ним витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4.1 договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2019 року розмір, порядок обчислення і внесення винагороди визначається за домовленістю сторін та підтверджується актом виконаних робіт і касовим ордером, які є невід`ємною частиною договору.

Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) від 22 жовтня 2021 року сторони погодили погодинну оплату адвокатських послуг у розмірі 500, 00 грн за годину виконаних робіт (наданих послуг).

У згаданому акті зазначено, що адвокат надав такі послуги: три консультації від 15 лютого 2019 року, 17 лютого 2020 року, 08 липня 2021 року, тривалістю 4 години, вартістю 2 000, 00 грн; ознайомлення з наданими документами 19 лютого 2019 року, тривалістю 3 години, вартістю 1 000, 00 грн; складання позовної заяви від 27 березня 2019 року, тривалістю 3 години, вартістю 1 500, 00 грн; складання заяви про витребування доказів від 22 травня 2019 року, тривалістю 1 година, вартістю 500, 00 грн; складання заяви про усунення недоліків від 22 травня 2019 року, тривалістю 1 година, вартістю 500, 00 грн; складання заяви про забезпечення позову від 03 квітня 2019 року, тривалістю 1 година, вартістю 500, 00 грн; складання заяви про уточнення позовних вимог від 22 лютого 2020 року, тривалістю 4 години, вартістю 2 000, 00 грн; складання заяви про витребування доказів від 22 лютого 2020 року, тривалістю 1 година, вартістю 500, 00 грн; складання заяв про долучення документів до матеріалів справи від 21 лютого 2020 року та від 23 лютого 2021 року, тривалістю 2 години, вартістю 1 000, 00 грн; ознайомлення з матеріалами справи 22 травня 2020 року та 23 березня 2021 року, тривалістю 4 години, вартістю 2 000, 00 грн; складання заяви про поновлення строку на подання доказів від 29 березня 2021 року, тривалістю 2 години, вартістю 1 000, 00 грн; складання заяви про розгляд справи у відсутність позивача від 21 жовтня 2021 року, тривалістю 1 година, вартістю 500, 00 грн; участь в судових засіданнях 21 березня, 06 квітня, 08 серпня, 17 вересня, 17 жовтня 2019 року, 10 лютого, 02 березня, 24 березня, 26 травня, 07 вересня, 25 листопада 2020 року, 03 лютого, 22 березня, 08 червня, 10 серпня 2021 року, тривалістю 15 годин, вартістю 7 500, 00 грн. Загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) становить 20 500, 00 грн.

Відповідно до прибуткових касових ордерів б/н від 15 лютого 2019 року, 17 лютого 2020 року та 22 жовтня 2021 року ОСОБА_1 сплатив адвокату за виконані роботи (надані послуги) 10 000, 00 грн, 5 000, 00 грн та 5 500, 00 грн відповідно. Разом за надання правової допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції позивач мав витрати в розмірі 20 500, 00 грн.

ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» подало до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зроблено висновки про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Верховний Суд, аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану стороні під час розгляду справи у суді першої інстанції, врахував, що адвокат є кваліфікованим юристом з повною вищою юридичною освітою, який має стаж роботи в галузі права не менше двох років, тому надані адвокатом такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною.

Застосовуючи наведений правовий висновок Верховного Суду у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правничу допомогу, Суд дійшов висновку, що реальними є витрати за складання позовної заяви, заяв про витребування доказів, усунення недоліків, забезпечення позову, уточнення позовних вимог, а також за ознайомлення з матеріалами справи в розмірі 7 500, 00 грн.

Витрати на усні консультації та попереднє вивчення матеріалів не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених позивачем, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки позовної заяви. Складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів, про поновлення строку на подання таких доказів з урахуванням висновків, зроблених у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22), не є тими послугами, які є необхідними, а тому не враховуються при розподілі судових витрат, понесених ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Щодо витрат нарахованих за участь адвоката в судових засіданнях, то Верховний Суд врахував, що на 21 березня, 06 квітня, 08 серпня, 17 жовтня 2019 року, 10 лютого та 24 березня 2020 року судові засідання не призначалися.

У судові засідання, призначені на 17 вересня 2019 року, 02 березня, 07 вересня, 25 листопада 2020 року, 10 серпня 2021 року учасники справи не з`явилися, про що свідчать довідки суду першої інстанції.

Представник позивача з`явився в судові засідання, призначені на 26 травня 2020 року, 03 лютого, 22 березня, 08 червня 2021 року, тобто в чотири судові засідання, а не в п`ятнадцять, як зазначено в акті виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) від 22 жовтня 2021 року. Тож за участь адвоката в судових засіданнях, з урахуванням певного часу, необхідного для прибуття до суду, реальними є витрати в розмірі 2 500, 00 грн.

Відтак загальна вартість виконаних адвокатом в суді першої інстанції робіт (наданих послуг), які є реальними та необхідними, становить 10 000, 00 грн.

З огляду на те, що Верховний Суд за результатами розгляду касаційної скарги дійшов переконання про часткове задоволення позову, а саме задоволення однієї вимоги про витребування майна та відмову в задоволенні інших двох позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності, тому з урахуванням пропорційності задоволених вимог (одна вимога з трьох) з ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу, понесені позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, в розмірі по 1 666, 67 грн (10 000, 00 грн/3 вимоги/2 відповідачів) з кожного належного відповідача.

Також відповідно до матеріалів справи у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» Барабан О. В. просив стягнути із заявника витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду в суді апеляційної інстанції.

Згідно з додатковою угодою від 25 січня 2022 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2019 року сторони домовилися доповнити договір пунктом 2.5, за змістом якого за складання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2021 року, що включає в себе складання відзиву на апеляційну скаргу та участь у судовому засіданні, гонорар адвоката встановлений у фіксованій сумі 10 000, 00 грн.

07 лютого 2022 року сторони підписали акт виконаних робіт (наданих послуг) про те, що адвокатом були та будуть надані на виконання договору відповідні послуги, які передбачені договором та додатковою угодою, на стадії розгляду справи в апеляційному суді. Юридичні послуги (роботи) надані адвокатом належної якості, зауважень немає.

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера від 07 лютого 2022 року № б/н ОСОБА_1 сплатив адвокату Петренко О. В. 10 000, 00 грн.

У постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17

(провадження № 61-7550св19) Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи».

Верховний Суд врахував, що додатковою угодою від 25 січня 2022 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 15 лютого 2019 року передбачено, що гонорар адвоката становить 10 000, 00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу та участь в судових засіданнях у суді апеляційної інстанції. Втім представник позивача не брав участі у судових засіданнях, які призначав апеляційний суд.

Отже, реальними витратами, які поніс ОСОБА_1 за надану йому правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, є 5 000, 00 грн за підготовку відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи те, що Верховний Суд частково задовольнив позов, а саме задовольнив одну вимогу з трьох, тому з урахуванням принципу пропорційності задоволених вимог (одна вимога з трьох) з ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи в апеляційному суді, в розмірі 1 666, 67 грн (5 000, 00 грн/3 вимоги).

ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» в апеляційній скарзі також просило стягнути з позивача відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000, 00 грн.

Відповідно до матеріалів справи інтереси відповідача в суді апеляційної інстанції представляла адвокат Долобовська Анна Василівна на підставі договору на надання правової допомоги від 01 вересня 2021 року №02/2021 та ордера від 25 листопада 2021 року, серія АХ, № 1078062.

У додатковій угоді від 15 листопада 2021 року № 1 до договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2021 року №02/2021 сторони погодили, що вартість однієї години роботи адвоката становить 1 000, 00 грн. Під час апеляційного перегляду надаються такі послуги: складання апеляційної скарги, тривалістю 6 годин, вартістю 6 000, 00 грн; надання консультацій та аналіз рішення суду першої інстанції, тривалістю 3 години, вартістю 3 000, 00 грн; складання відповіді на відзив, тривалістю 4 години, вартістю 4 000, 00 грн; складання інших процесуальних заяв, тривалістю 2 години, вартістю 2 000, 00 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 15 000, 00 грн.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заявив про зменшення розміру витрат, понесених ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на правничу допомогу, оскільки, на його переконання, ці витрати не підтверджені документально, не відповідають критеріям обґрунтованості та пропорційності.

У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 Верховний Суд зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Враховуючи наведене, а також висновки, викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 (провадження № 61-7550св19) та від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22), щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правничу допомогу, Верховний Суд зробив висновок, що реальними є витрати за складання апеляційної скарги та відповіді на відзив на апеляційну скаргу, в розмірі 10 000, 00 грн.

Витрати на консультації та аналіз оскаржуваного судового рішення не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених відповідачем, оскільки охоплюються змістом послуги з підготовки апеляційної скарги. Складання процесуальних заяв, а саме клопотання про долучення до матеріалів справи доказів та про відкладення розгляду справи, не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не враховуються при розподілі судових витрат, понесених ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС».

Відтак загальна вартість виконаних адвокатом відповідача в суді апеляційної інстанції робіт (наданих послуг), які є реальними та необхідними

становить 10 000, 00 грн.

Оскільки Верховний Суд частково задовольнив позов ОСОБА_1 , тому з урахуванням пропорційності задоволених вимог (одна вимога з трьох) з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» підлягає стягненню відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем під час розгляду справи

в суді апеляційної інстанції, в розмірі 6 666, 67 грн (2/3 частини від 10 000, 00 грн).

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 12 355, 00 грн та понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 1 666, 67 грн, а разом 14 021, 67 грн.

З ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню відшкодування сплаченого судового збору у розмірі 12 355, 00 грн та понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 1 666, 67 грн та в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 666, 67 грн, а разом 15 688, 34 грн.

З ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» підлягає стягненню відшкодування витрат на правничу допомогу, надану під час розгляду справи в апеляційному суді, в розмірі 6 666, 67 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи приписи наведеної статті, Верховний Суд вважає за доцільне зробити взаємозалік судових витрат, понесених ОСОБА_1 та ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС», та в результаті стягнути з ТОВ «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат у розмірі 9 021, 67 грн (15 688, 34 грн-6 666, 67 грн).

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2021 року, додаткове рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙ ТІ ФІНАНС», ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жамойда Галина Миколаївна, ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь та у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 67, 10 кв. м, житловою площею 38, 90 кв. м.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат в розмірі 14 021, 67 грн.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЙ ТІ ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 відшкодування судових витрат у розмірі 9 021, 67 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді О. В. Білоконь

І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний