П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року м. Київ

Справа № 761/10595/22

Провадження: № 22-ц/824/10380/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Власюк Катерини Петрівни в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Осаулова А.А.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

у с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 11 грудня 2019 року вона та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі. Спільне життя з відповідачем не склалось через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних стосунків. Від шлюбу мають дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначала, що примирення між позивачем та відповідачем неможливе, шлюб фактично розпався. За викладених обставин, ОСОБА_2 просила суд просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 квітня 2023 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 11 грудня 2019 року у Печерському районному в місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м.Києві, актовий запис №3088 від 11.12.2019 року, розірвано.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Власюк К.П. в інтересах ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що під час ухвалення оспорюваного судового рішення не застосовано норми Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки чоловік позивачки є громадянином США - ОСОБА_1 , отже правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаку іноземного елемента. Відповідно, ОСОБА_3 не є належним відповідачем у вказаній справі. Оскільки між США і Україною немає договору про надання правової допомоги та спірні правовідносини між сторонами обтяжені ознакою «іноземний елемент», то вирішення спору між ними щодо розірвання шлюбу та наслідків розірвання шлюбу в судових органах України необхідно здійснювати відповідно до спеціального закону - Закону України «Про міжнародне приватне право», з урахуванням вимог ЦПК України та інших законів України. Згідно зі статтею 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Останнім місцем проживання подружжя було США, при цьому, подружжя ніколи не проживало спільно на території України, перебування сторін на території України було тимчасовим. Крім того, позивачка приховала від суду інформацію про те, що 05 червня 2020 року між нею та ОСОБА_1 , як громадянином США, було укладено шлюб у штаті Флорида, США. Вказані обставини свідчать про те, що дана справа не підсудна судам України. Також вказала, що позовну заяву було подано всупереч вимогам ч. 2 ст. 110 СК України, оскільки на момент пред`явлення позову другій дитині подружжя - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виповнилось лише 2 місяці, що є безумовною правовою підставою, яка унеможливлює розгляд даної справи.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 червня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Вареник А.М. в інтересах ОСОБА_2 зауважив, що до 11 березня 2022 року ОСОБА_3 перебував на території України та виїхав у зв`язку із введенням воєнного стану, тому посилання на його постійне проживання на території США не відповідає дійсності, що також підтверджується відомостями прикордонної служби. Отримання відповідачем громадянства іншої країни не робить його іншою особою, як це помилково трактує його представник. Відмічав, що повторно укладений шлюб між сторонами є нікчемним в силу вимог ст. 25 СК України. Зазначав, що тимчасові переїзди позивачки є вимушеними та вона повернеться до України одразу, як це стане безпечним. З огляду на те, що сторони є громадянами України, шлюб між ними укладався в Україні, останнім їх місцем проживання є Україна, тому спір повинен розглядатись також в Україні.

В судовому засіданні адвокат Власюк К.П. в інтересах ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Адвокат Вареник А.М. в інтерсах ОСОБА_2 заперечив проти апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 11.11.2019 року у Печерському районному в місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в м.Києві було укладено шлюб між ОСОБА_8 (громадянкою України) та ОСОБА_3 (громадянином України), актовий запис №3088 від 11.12.2019 року. Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище на ОСОБА_9 .

Сторони є батьками дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дітей.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Статтею 51 Конституції України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статті 24 СК України шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

Як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції відповідач, зокрема, посилався на те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у вказаній справі, а належним відповідачем є ОСОБА_1 громадянин США, що підтверджується копією паспорта громадянина США від 13 березня 2020 року.

Надаючи оцінку таким доводам скаржника, колегія суддів відмічає, що позов у даній справі пред`явлено громадянкою України ОСОБА_2 до громадянина України ОСОБА_3 про розірвання укладеного між ними як громадянами України шлюбу 11 грудня 2019 року, який зареєстровано Печерським районним у м. Києві відділі ДРАЦС ГТУЮ у м. Києві.

До позовної заяви долучено копії паспорта громадянина України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виданого 22 травня 2006 року Галицьким РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, а також картки платника податків.

Відповідно до статті 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.

Громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство (частина перша статті 25 Конституції України).

Пунктом 2 статті 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно з пунктом 26 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства України, про надання притулку в Україні.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України» (далі по тексту - Закон № 2235-III).

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону № 2235-III, громадянство України - це правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; особа - фізична особа; громадянин України -особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; особа без громадянства - особа, яку жодна держава відповідно до свого законодавства не вважає своїм громадянином; міжнародний договір України - міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 2 Закону № 2235-III законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на принципах: єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України; запобігання виникненню випадків безгромадянства.

Питання громадянства України регулюються Конституцією України, цим Законом, міжнародними договорами України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, застосовуються правила міжнародного договору (стаття 4 Закону № 2235-III).

Статтею 17 Закону № 2235-III визначено, що громадянство України припиняється: 1) внаслідок виходу з громадянства України; 2) внаслідок втрати громадянства України; 3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Підстави для втрати громадянства України регламентовано статтею 19 Закону № 2235-III, згідно з пунктом 1 частини першої якої підставою для втрати громадянства України є, зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Не вважаються добровільним набуттям іншого громадянства такі випадки: а) одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав; б) набуття дитиною, яка є громадянином України, громадянства своїх усиновлювачів унаслідок усиновлення її іноземцями; в) автоматичне набуття громадянином України іншого громадянства внаслідок одруження з іноземцем; г) автоматичне набуття громадянином України, який досяг повноліття, іншого громадянства внаслідок застосування законодавства про громадянство іноземної держави, якщо такий громадянин України не отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави.

Згідно із частинами другою та третьою статті 19 Закону № 2235-III положення пунктів 1, 3 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства. Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного указу Президента України.

Отже, чинне законодавство України не передбачає чіткої заборони подвійного громадянства. Так, подвійне (множинне) громадянство de jure в Україні не передбачене на законодавчому рівні, однак існує via facti (до прикладу, одночасне набуття дитиною за народженням громадянства України та громадянства іншої держави чи держав).

Разом з тим, наявність у повнолітньої особи подвійного громадянства може стати підставою для припинення громадянства України внаслідок його втрати через її активні дії, спрямовані на набуття громадянства іншої держави, що не є позбавленням громадянства України. Можливість змінити громадянство України гарантована чинним законодавством України (частина перша статті 25 Конституції України, пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 2235-ІІІ).

У статті 25 Конституції України закріплено як конституційний принцип щодо «неможливості позбавлення громадянина України громадянства України», так і принцип стосовно «права змінити громадянство».

Добровільне набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави є підставою для втрати ним громадянства України. Водночас, цей факт не є підставою для автоматичної втрати громадянства України, оскільки юридичний факт «втрати громадянства» набуває довершеності із постановленням Президентом України відповідного указу.

Статтею 2 Закону України «Про громадянство України» передбачено, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи достовірних відомостей, зокрема відповідного Указу Президента про те, що ОСОБА_3 втратив громадянство України внаслідок набуття громадянства США, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи скаржника про те, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем у даній справі, оскільки факт набуття ним громадянства іншої держави не виключає його правосуб`єктність як громадянина України ОСОБА_3 . Більше того, посилаючись на те, що він є ОСОБА_11 і з з березня 2020 року є громадянином США, відповідач не спростовує факту укладення ним як громадянином України шлюбу 11 грудня 2019 року з позивачкою та народження у цьому шлюбі двох дітей.

Вказані посилання скаржника направлені лише на те, що вказана справа непідсудна судам України у зв`язку із набуттям ним громадянства США.

Вважаючи, що позов не підлягає розгляду судами України, відповідач, окрім наявності в нього громадянства США, посилається також на те, що він останні 15 років проживає в США, останнім місцем їхнього спільного з позивачкою проживання є США. Крім того, 05 червня 2020 року між ними був укладений шлюб у штаті Флорида США.

На підтвердження таких обставин відповідач посилається на відповідь Держприкордонслужби, документ про шлюб від 05 червня 2020 року у штаті Флорида США, авіаквитки про переліт сім`ї ОСОБА_9 08.05.2022 року з Мілану до ОСОБА_12 , з ОСОБА_12 до Маямі, свідчень друзів сім`ї Бремель та рішень судів Австрії та Великої Британії.

Перевіряючи такі доводи скаржника, колегія суддів ураховує наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Між Україною та США немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у цивільних і сімейних справах.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 2 Закону № 2709-IVцей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, зокрема, підсудність судам України справ з іноземним елементом.

Визначаючи підсудність справи судам України, необхідно керуватися загальними правилами, визначеними у статті 76 Закону № 2709-IV.

Положеннями статті 76 цього Закону визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Під час розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 27 ЦПК України).

Позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них(частина друга статті 28 ЦПК України).

Оскільки відповідач є громадянином і України, і США, перебуває та обрав місце свого постійного проживання за межами України, а позивачка у справі громадянка України, яка згідно матеріалів справи 11 березня 2022 року виїхала за межі України, тобто до відкриття провадження у справі, та до цього часу не поверталась, вказана справа є справою з іноземним елементом.

Визначаючи матеріальне право якої держави підлягає застосуванню національним судом під час вирішення спору про розірвання шлюбу з іноземним елементом, суди мають керуватися правилами статей 60, 63 Закону № 2709-IV.

Положеннями статей 60, 63 Закону № 2709-IV встановлено, що припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Обґрунтовуючи ту обставину, що останнім спільним місцем проживання подружжя є США, скаржник посилався також на факт укладення між сторонами шлюбу в США від 05 червня 2020 року у штаті Флорида.

Згідно нотаріального перекладу свідоцтва про шлюб, 05 червня 2020 року ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: м. Чікаго, штат Іллінойс, та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: м. Київ, Україна, уклали шлюб місті Маямі, штат Флорида, США.

Згідно ч. 2 ст. 58 Закону № 2709-IV, шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

За положеннями ч. 1 ст. 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

Підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24-26 цього Кодексу (ч. 1 ст. 38 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 39 СК України, недійсним є шлюб, зареєстрований з особою, яка одночасно перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Оскільки сторони вже перебували в шлюбі, було який зареєстровано в Україні, укладений між ними повторний шлюб в іншій державі не може вважатись дійсним в Україні та не підтверджує факту постійного спільного проживання подружжя в США.

Крім того, колегія суддів відмічає, що позивачка ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 16 листопада 2006 року по теперішній час (т. 1 а.с. 19).

11 грудня 2019 року позивачка в м. Києві уклала шлюб з відповідачем громадянином України ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 в Маямі-Біч, Округ Маямі-Дейд, США у сторін народився син Нік Брєммєлл (т. 1 а.с. 67).

Згідно відповідей Державної прикордонної служби України від 06.02.2023 року, у період з 17.02.2018 року по 12.07.2023 року громадянин США ОСОБА_11 перебував на території України з 25.06.2021 року по 17.08.2021, та з 16.10.2021 року по 11.03.2022 року.

Бреммєлл Нік перебував на території України у період з 25.06.2021 року по 11.09.2021 року, та з 16.10.2021 року по 11.03.2022 року (т. 1 а.с. 112).

ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Мерате (Муніципалітет Мерате, провінція Лекко, Італія) у сторін народився син ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 70).

Згідно рішень районного суду Іннере-Штадт Відень Републіка Австрія, дворічний Нік Брєммєл та п`ятимісячний Марк Брєммєл є синами тридцятирічної ОСОБА_16 та сорокавосьмирічного ОСОБА_17 , які одружені. 21 вересня 2022 року батько подав заяву про репатріацію обох неповнолітніх до США. На підставі поданих батьком матеріалів та після перевірки Центрального реєстру прописки і карти Відня засвідчено, що мати виїхала з обома неповнолітніми дітьми з ОСОБА_18 (США) і з 29 червня 2022 оселилася з ними в апартаментах обслуговування в об`єкті Штраусс мережі нума (пита) за адресою: АДРЕСА_2 .

Як визнається самою позивачкою, 11 березня 2023 року сторони у справі разом з дитиною ОСОБА_19 виїхали з України у зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської федерації на всій території України.

З 12 березня 2022 року по 09 травня 2022 року сторони разом з дитиною ОСОБА_19 перебували в Італії, де ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 народила другу дитину - ОСОБА_20 .

З 09 травня 2022 року по 09 червня 2022 року сторони разом з двома дітьми перебували в США.

09 червня 2022 року позивачка разом з дітьми виїхала до Італії, де перебувала до 14 червня 2022 року.

З 15 червня 2022 року по 13 липня 2022 року позивачка разом з дітьми перебували в Австрії, з 13 липня 2022 року по 29 липня 2022 року в Греції, з 29 липня 2022 року по 02 вересня 2022 року в Австрії.

Згідно довідок Посольства України в Республіці Австрія № 6121/КВ/536-188/ГР від 04.08.2022 року та № 6121/КВ/536-189/ГР від 04.08.2022 року ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та Бремель Нік, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані громадянами України.

З 02 вересня 2022 року по теперішній час ОСОБА_2 з синами ОСОБА_19 та ОСОБА_20 перебувають у Великій Британії.

Аналізуючи викладені обставини, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що постійним та останнім спільним місцем проживання подружжя є США, оскільки до припинення шлюбних відносин позивачка перебувала в США лише місяць.

При цьому, слід відмітити, що після звернення до суду із позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 у серпні 2022 року звернулась до Івано-Франківського міського суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація служба у справах дітей та сім`ї, про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними батьком, який проживає окремо від них (справа № 344/9293/22).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 01.02.2023 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 07.03.2023 року, вказану справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва.

З інформації ЄДРСР убачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.04.2023 року було відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі.

13 липня 2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація служба у справах дітей та сім`ї, про визначення способу участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними батьком, який проживає окремо від них, передано для розгляду за підсудністю до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Судом було встановлено, що з відповіді на запит до Єдиного державного демографічного реєстру № 146462 від 13.07.2023 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу Івано-Франківського міського суду від 01 лютого 2023 року про передачу вказаної справи за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва, Івано-Франківський апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до 11.03.2022 року з малолітнім сином ОСОБА_22 проживали однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_4 .

Підсумовуючи вищевикладене, та ураховуючи, що предметом даного спору є розірвання шлюбу, який був укладений між громадянами України на території України, відповідач має зареєстроване місце проживання в Україні, колегія суддів вважає, що вказаний спір відноситься до юрисдикції судів України, а тому відсутні підстави для закриття провадження у справі з таких підстав.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень ч. 2 ст. 110 СК України.

Так, відповідно до частини першої, другої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини, крім випадків, коли один із подружжя вчинив протиправну поведінку, яка містить ознаки кримінального правопорушення, щодо другого з подружжя або дитини.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 7 листопада 2022 року у справі № 361/1017/20 (провадження № 61-2910 сво 21) зроблено висновки про застосування норм права, а саме при застосуванні положень частини другої статті 110 СК України визначальним є факт перебування дружини у стані вагітності або наявність у неї дитини, якій не виповнилося одного року, на день пред`явлення позову про розірвання шлюбу до суду.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як убачається із матеріалів позовної заяви, 13.06.2022 року позивачка, звертаючись до суду із позовом про розірвання шлюбу, посилалась на те, що у неї з відповідачем у шлюбі народилась дитина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У клопотанні про закриття провадження у справі, відповідач посилався на те, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_6 в Італії народилась друга дитина - ОСОБА_24 .

Отже, у справі, яка переглядається, на день пред`явлення позивачем позову про розірвання шлюбу другій дитині подружжя виповнилось лише 2 місяці, що свідчить про те, що на час пред`явлення позову ОСОБА_2 вимоги закону не були виконані.

Тлумачення положень частини другої статті 110 СК України свідчить про те, що вони спрямовані лише на унеможливлення пред`явлення позову про розірвання шлюбу до дружини, яка перебуває у стані вагітності, та протягом одного року після народження дитини, що надає право суду закрити провадження у справі, якщо згадана вимога на час пред`явлення позову не була додержана.

Право на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції, також має реалізуватися через принципи справедливості, добросовісності та розумності, як універсальні засади регулювання сімейних відносин (частина дев`ята статті 7 СК України).

Збалансовуючи інтереси подружжя у наведеній ситуації при застосуванні частини другої статті 110 СК України, законодавець передбачив захист прав дитини. Так, відповідно до частини другої статті 122 СК України дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу або визнання його недійсним, походить від подружжя. При цьому, встановлюючи обмеження саме на пред`явлення позову про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини для обох з подружжя, законодавець, забезпечуючи правову охорону материнства і дитинства та регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, намагаючись зберегти сім`ю й забезпечити право на сімейне виховання новонародженої дитини, при цьому поважає право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини шляхом розірвання шлюбу, якщо відпадають обставини, які слугують перепоною для пред`явлення позову.

Згідно пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Встановивши факт народження у сторін другої дитини, якій на момент пред`явлення позову не виповнилось одного року, суд першої інстанції помилково не застосував норми частини другої статті 110 СК України та в порушення положень закону розглянув по суті позовну заяву, яка була подана до досягнення дитиною однорічного віку, що є безумовною правовою підставою, яка унеможливлює розгляд даної справи.

Відповідно до вимог частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про задоволення позову про розірвання шлюбу підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 та частин першої статті 377 ЦПК України, оскільки цей позов пред`явлено позивачем до суду до досягнення дитиною однорічного віку.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Власюк Катерини Петрівни в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 12 квітня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу закрити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн. 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова