ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/5518/22 Номер провадження 22-ц/814/2657/23Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

за участю секретаря Галушко А.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Васильєвої Любові Миколаївни на рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2022 року, ухвалене суддею Миронець О.К., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення оплати за комунальні послуги в порядку регресу, третя особа ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Полтави з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , в якому просить стягнути з відповідачки в порядку регресу 5/6 частин витрат на утримання квартири АДРЕСА_1 у розмірі 34434,19 гривень, 3% річних 3107,17 гривень, інфляційні збитки 12867,30 гривень, а всього 50458,49 гривень та витрати на правову допомогу і судовий збір.

В обґрунтування позову зазначила, що в період шлюбу її батьки вступили в кооператив «Ударник», членом якого була її мати ОСОБА_2 , яка у 2003 році отримала свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер та після його смерті відкрилася спадщина.Так як квартира придбана її батьками в період шлюбу за спільні кошти, вона є їхньою спільною сумісною власністю, а частка кожного становить по 1/2 частині.

Позивачка вважає, що 1/6 частина квартири в порядку спадкування належить їй, оскільки ОСОБА_3 не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Відповідачка не сплачує за комунальні послуги, які надаються за вищевказаною адресою, тому утворилась заборгованість по оплаті за централізоване опалення та послуги ЖБК.

Розмір заборгованості за послуги централізованого опалення за період з 01.09.2019 року по 01.09.2022 року становить 34335,56 грн, з якої 5/6 частин складає 28613,00 грн, 3% річних - 2578 гривень, інфляційні збитки -10697,17 гривень.

За послуги, що надані ЖБК «Ударник», 5/6 частин складає 5871,19 грн, 3% річних -529 грн., інфляційні збитки - 2170,79 грн.

Всього до стягнення з відповідачки на її користь підлягає 50458,49 грн.

Просила стягнути вказану суму з відповідачки на її користь та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від12 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення оплати за комунальні послуги в порядку регресу відмовлено.

З цим рішенням не погодилася ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності матері ОСОБА_2 та батькові ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та його частка у праві власності на вказану квартиру становить 1/2. Ця обставина не оспорювалася відповідачем, підтверджується відзивом на позов та поясненнями представника відповідача під час розгляду справи.

Відповідачка не заперечує той факт, що позивачка від народження зареєстрована та проживає у спірній квартирі, в тому числі на час смерті батька, який мав там постійне місце проживання і реєстрації, що також підтверджено довідкою ЖБК «Удача». Також з нею проживають її неповнолітні діти. Крім того нею визнається обставина, що позивачка сплачує за комунальні послуги, які надаються за вказаною адресою.

Суд першої інстанції не взяв до уваги викладені у відзиві на позовну заяву обставини та не обґрунтував своє рішення.

Вказує, що 07.04.2022 р. позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після померлого батька на 1/6 частину квартири, проте їй було відмовлено, оскільки частка батька у праві спільної сумісної власності на квартиру не була визначена. Вважає, що вона є такою, що прийняла спадщину відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України та згідно положень ч.5 ст. 1268 ЦК України є власником 1/6 частини квартири, яка належить їй з часу відкриття спадщини. Тоді як суд першої інстанції не врахував наведені положення закону.

Суд не встановив обставин, хто сплачував за комунальні послуги за вказаною адресою. Не взяв до уваги те, що відповідач не оспорювала той факт, що за надані послуги сплачувала позивачка, яка зазначена у квитанціях платником.

З відповідачкою укладено договір на надання послуг з централізованого опалення, проте платником за послуги була позивачка.

Квартира обладнана лічильниками води, газу, електроенергії. Оскільки відповідач не проживала у цій квартирі, то вона не повинна сплачувати за послуги з водопостачання, водовідведення, газопостачання та електроенергію. Проте має нести обов`язок по сплаті послуг за централізоване опалення та витрати на обслуговування будинку і прибудинкової території.

Вважає, що до правовідносин мають бути застосовані положення ст. 544 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача адвокат Ваніна Ю.А. просить залишити рішення суду першої інстанції без змін та без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Вважає рішення суду таким, що відповідає нормам матеріального і процесуального права. Також просить стягнути з позивачки на користь відповідача судові витрати на правничу допомогу.

У судове засідання з`явилися представник позивача ОСОБА_4 , представник відповідача ОСОБА_6 та тертя особа ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Також встановлено, що згідно довідки №20 від 20.06.2022 року виданої обслуговуючим кооперативом «Ударник» вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , але не проживає в цій квартирі з 2006 року.

Згідно довідки №53 від 09.09.2021 року виданої обслуговуючим кооперативом «Ударник» вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_1 , своєчасно сплачує всі комунальні послуги з 2012 року.

В квитанціях наданих позивачем на підтвердження оплати комунальних послуг платником вказана ОСОБА_2 .

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що позивач не є співвласником квартири, тому не має права вимагати стягнення витрат по сплаті комунальних послуг в порядку регресу.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четверта статті 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц (провадження № 61-26462св18) та узгоджується із правовим висновком, який викладено Верховним Судом у постанові від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц (провадження № 61-7289св20).

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що за позивачем на час звернення до суду з позовом було зареєстроване право власності на частину квартиру АДРЕСА_1 .

За таких обставин, оскільки позивач, на час звернення до суду з позовом не була співвласником квартири АДРЕСА_1 , відсутні підстави для стягнення з відповідача на її користь оплату за комунальні послуги в порядку регресу, так як тільки співвласник квартири, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Слід також зазначити, що в квитанціях на оплату комунальних послуг квартири АДРЕСА_1 зазначена відповідач ОСОБА_2 .

Відповідно до пояснень наданих третьою особою ОСОБА_3 , її мати ОСОБА_7 сплачувала комунальні послуги самостійного, або передавала грошові кошти для оплати через неї. Вона в свою чергу віддавала їх сестрі ОСОБА_1 , яка проживала у квартирі. Розписки про передачу коштів вона ніколи не вимагала, оскільки не виникало питань щодо подальшого стягнення коштів із матері .

За вказаних обставин районний суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки тільки співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).

Оскільки позивач ОСОБА_1 на час подачі позову до суду не була співвласником спірної квартири, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_2 на її користь витрат на оплату комунальних послуг в порядку регресу, оскільки чинним законодавством не передбачено стягнення витрат за комунальні послуги в порядку регресу на користь особи, яка не є співвласником квартири в якій надавалися вказані послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є власником 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 не беруться до уваги, оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не надано належних доказів того, що вона є власником 1/6 частки квартири.

Слід також зазначити, що згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 09.03.2023 року визнано за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав 02.06.2023 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Таким чином вбачається, що позивач набула права власності на частину квартири після ухвалення рішення суду першої інстанції у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення оплати за комунальні послуги в порядку регресу.

З вказаного слідує, що районний суд обгрунтовано відмовив в задоволенні позову, оскільки позивач на час звернення до суду з позовом не була співвласником квартири, а тому не має права на стягнення коштів на оплату комунальних послуг в порядку регресу.

Доводи апеляційної скарги, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права, висновків суду не спростовують та на правильність постановленого рішення не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Оскільки рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із матеріалів справи вбачається, що до відзиву на апеляційну скаргу представником відповідача додано копію договору про надання правничої допомоги, розрахунок вартості наданих послуг, копії квитанцій на суму 3500 грн.

Таким чином, відповідачем належними та допустимими доказами доведено фактично здійснений розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн., які підлягають стягненню з позивача.

Керуючись ст.ст.368, 375, 382,383,384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Васильєвої Любові Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 12 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 3500,00 (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18.10.2023 р.

Головуючий: О. В. Чумак

Судді: Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук