Ленінський районний суд м. Полтави
Справа №553/284/22
Провадження № 2/553/172/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2023 року м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у складі: головуючої судді Високих М.С., за участі секретаря судового засідання Козицького Т.Л., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , представника третьої особи Мицавки Ю.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за цивільним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Всеукраїнська професійна спілка «Спілка залізничників України», про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Ленінського районного суду м. Полтави із згаданим позовом до відповідача, в якому прохає визнати незаконним та скасувати наказ від 14.01.2022 № 6/ОС про відсторонення позивача від роботи, стягнути середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи до дня ухвалення судом рішення та понесені судові витрати.

Заявлені позовні вимоги вмотивовані ОСОБА_1 тим, що вона працює на посаді чергового по переїзду виробничого підрозділу «Полтавська дистанція колії» регіональної філії «Південна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

01.12.2021 їй було надано лист-ознайомлення з посиланням на постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 та №83 від 04.03.2015, накази МОЗ від 04.10.2021 №2153, №2293 від 01.11.2021, список пунктів щеплень та центрів масової інформації та вказівкою про необхідність проходження обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19. Також у вказаному листі було зазначено про те, що відмова або ухилення від щеплення може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021.

Позивачем на адресу роботодавця було направлено заперечення на лист-ознайомлення щодо прийнятого нею рішення про тимчасове утримання від щеплення до моменту опублікування в офіційних джерелах результатів, які містять науково обґрунтовані докази досліджень, які дають підстави вважати вакцини або інші медичні імунобіологічні препарати ефективними для профілактики короновірусної хвороби. Також у цій заяві позивач прохала надати їй можливість безкоштовного проходження ПЛР-тестування, або перевести на дистанційний режим роботи.

Проігнорувавши її лист, відповідачем 14.01.2021 було прийнято наказ про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення.

Такі дії відповідача позивач вважає неправомірними, а наказ №6-ОС від 14.01.2021, яким її було відсторонено від роботи таким, що підлягає скасуванню, посилаючись на норми Основного Закону України, Кодексу законів про працю України, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», інші підзаконні, локальні акти а також на міжнародні норми права та вказуючи, що відповідачем було порушено її гарантоване право на працю, при цьому жодну особу не може бути без її згоди піддано медичним чи науковим дослідам, а щеплення від коронавірусної інфекції не входить до переліку обов`язкових.

Уточнивши заявлені вимоги щодо періоду стягнення середнього заробітку, позивач остаточно прохає визнати незаконним та скасувати наказ від 14.01.2022 № 6/ОС про відсторонення позивача від роботи, стягнути середній заробіток за час незаконного відсторонення від роботи з 14.01.2022 по 02.03.2022 в розмірі 19173,96 грн.

Провадження у справі відкрито за ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 22.02.2022, з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву з проханням відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог. Заперечення проти позову вмотивовані тим, що ОСОБА_1 працює на АТ «Укрзалізниця» і відповідно на неї розповсюджується дія наказу МОЗ щодо обов`язкового щеплення. Отримавши лист-ознайомлення позивач не надала жодного документу для продовження трудової діяльності. У період з 09.12.2021 по 13.01.2022 позивач знаходилась у щорічній основній та додаткових відпустках та 14.01.2022 нею не було надано документа, що підтверджує вакцинацію або висновку лікаря щодо наявності протипоказань, внаслідок чого її було відсторонено від роботи. Відсторонення від роботи позивача відповідач вважає законним, з огляду на що прохає відхилити позовні вимоги.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.10.2022 провадження у справі цивільним позовом ОСОБА_1 було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку цивільної справи №130/3548/21 за позовом до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати.

За ухвалою суду від 01.03.2023 провадження у справі поновлено, з призначенням до судового розгляду по суті.

20.04.2023 на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення відповідача, в яких представники АТ «Укрзалізниця» наголосили, що позивач працює в колективі п`ятого лінійного відділку з чотирьохзмінним режимом роботи з 12-годинною зміною. Робоче місце чергового знаходиться безпосередньо на залізничному переїзді це переїзд і будівля посту, де знаходяться всі основні пристрої управління та сповіщення. Станом на 01.12.2021 загальна кількість штатних одиниць Полтавської дистанції колії склала 519, у відділку де працює позивач 30. Перед початком та в кінці робочої зміни проводиться прийом-передача зміни іншому працівнику, а саме спільна перевірка роботи переїзної сигналізації, також бригадир колії проводить інструктаж не рідше одного разу на тиждень, крім того ОСОБА_1 зобов`язана проходити одного разу на три місяці повторні інструктажі, позапланові та цільові, які проводяться майстром шляховим. Також керівництво дистанції, ревізорський апарат систематично проводить перевірки переїзду. Крім того чергові по переїзду повинні проходити спеціальне навчання, для чого створюються навчальні групи по 20 осіб. Представники відповідача прохали врахувати кількість періодичних соціальних контактів позивача на робочому місці, яка орієнтовно складає 34-45 протягом робочого дня, відсутність можливості встановлення дистанції роботи з огляду на професію та існування нагальної потреби у відстороненні позивача, оскільки вона могла спричинити поширення короновірусної інфекції серед працівників.

Представником третьої особи подано заперечення щодо пояснень відповідача та додаткові пояснення, згідно з якими, наголошено що приймаючи рішення про відсторонення позивача відповідачем не було враховано продовження клінічних досліджень вакцини і примусова вакцинація фактично посягала на конституційне право позивача не бути підданою клінічним дослідам.

Також в межах судового розгляду відповідачем подано клопотання про закриття провадження у справі через відсутність предмету спору, яке вмотивовано тим, що у зв`язку з тимчасовим припиненням правової підстави для відсторонення від роботи на час дії воєнного стану наказом №53/ос від 02.03.2022 відповідача з 03.03.2022 допущено до роботи.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.09.2023 у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі було відмовлено.

В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні позиву, посилаючись на викладені у ньому та інших заявах по суті справи обставини. ОСОБА_1 зазначила, що її відсторонення від роботи було незаконним та прохала врахувати, що вона не відмовлялась від щеплення а тимчасово утрималась від його проходження через незакінчені клінічні дослідження вакцин. Також прохала врахувати, що її робоче місце знаходиться на залізничному переїзді, до приміщення будівлі сторонні особи не заходять, перевірка сигналізації із змінним черговим відбувається шляхом огляду сигналізації на колії, групові навчання не проводились, а інструктаж відбувався на свіжому повітрі, крім того за графіком роботи у неї були як денні так і нічні зміни, тому така кількість її щоденних робочих контактів створена відповідачем штучно та викликає сумнів.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила повністю, просила врахувати викладені у відзиві та інших письмових заявах заперечення проти позову та зазначила, що відсторонення позивача від роботи відповідало вимогам закону і було виправданим, при цьому приймаючи рішення про відсторонення відповідачем було здійснено оцінку загрозу яку потенційно могла нести невакцинований працівник ОСОБА_1 .

Представник третьої особи позов підтримав, заперечення відповідача вважав безпідставними а відомості про кількість соціальних контактів працівника, надані відповідачем, штучно створеними та такими, що не відповідають дійсності.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зазначає про наступне.

Як встановлено судом з 12.12.2005 позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем.

Так, наказом №150о/с від 12.12.2005 ОСОБА_1 прийнято на роботу підсобним працівником в 4 лінійний відділок. В подальшому позивача було переведено на посаду чергового переїзду, та наказом №155/ос переведено черговою переїзду 4 розряду в 5 лінійний відділок.

Позивачем вказано, що 01.12.2021 їй було надано на підпис лист-ознайомлення про необхідність вакцинації, з роз`ясненням, що на працівників АТ «Укрзалізниця» поширюється дія наказу щодо обов`язкового щеплення. У вказаному повідомленні зазначено про те, що працівники, які не пройдуть щеплення будуть відсторонені від роботи без збереження заробітної плати, відповідно до ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Вказано, що особи, які мають абсолютні протипоказання до проведених щеплень, не підлягають обов`язковій вакцинації. Відсторонення від роботи триватиме до моменту усунення його причин, повернутися до роботи буде можливе після щеплення першою дозою вакцини проти COVID-19, звернуто увагу про не виплату заробітної плати за час відсторонення.

Актом від 01.12.2021 зафіксовано відмову ОСОБА_1 від підписання вказано листа-ознайомлення, який було доведено до її відому шляхом зачитування вголос майстром шляховим ОСОБА_3 .

Листами від 04.01.2022 ОСОБА_1 надала на адресу начальника Полтавської дистанції колії заперечення на лист-ознайомлення та заяву про тимчасове утримання від щеплення.

Згідно з актом від 14.01.2022 складеним начальником дільниці Бондарем П.І., в.о. майстра шляхового ОСОБА_4 , заступником начальника дистанції ОСОБА_5 , старшим інспектором з кадрів Подольською А.В., Шарлай Н.М. не надала документ, який підтверджує вакцинацію проти ковід, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до щеплень, чим ухилилась від вакцинації. До відому ОСОБА_1 доведено інформацію про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти ковід та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст.46 КЗпП України, ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», інформацію про допуск до роботи за умови пред`явлення документа про вакцинацію або висновку про наявність протипоказань, доведено до відому, що період відсторонення не увійде до страхового стажу.

Наказом №6/ос від 14.01.2022 виробничого підрозділу Полтавська дистанція колії, ОСОБА_1 чергову по переїзду 5 лінійного відділку, було відсторонено від роботи з 14.01.2022 як особу, яка ухиляється від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом та не надала медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації або не пред`явила електронний сертифікат про одужання з мобільного застосунку «Дія», до моменту усунення причин відсторонення. Визначено не допускати ОСОБА_1 до робочого місця до видання окремого наказу про допуск до роботи, на час відсторонення від роботи оплату праці не проводити.

Під час ознайомлення з наказом №6/ос від 14.01.2022 ОСОБА_1 зазначила свої письмові заперечення, вважаючи наказ таким, що суперечить Конституції України та протиправним.

Згідно з довідкою про доходи від 18.01.2022, ОСОБА_1 працює на посаді чергового по переїзду і її середньоденна заробітна плата складає 563,94 грн, а середньомісячна заробітна плата 14662,31 грн.

Згідно із свідоцтвом про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , шлюб між якими за рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21.09.2011 розірвано. За довідкою голови ОСН «Червоний шлях» від 08.02.2022, ОСОБА_1 проживає разом із донькою за адресою: АДРЕСА_1 , після розлучення доньку виховує самостійно.

Як пояснила в судовому засіданні позивач до її відсторонення від роботи вона разом із донькою проживала у м. Полтаві за вказаною адресою, проте внаслідок відсторонення та не виплати заробітної плати відповідач фактично позбавив її коштів для існування, тому вони з донькою були вимушені переїхати на проживання до села.

Відповідно до наказу виробничого підрозділу «Полтавська дистанція колії» від 02.03.2022 №53/ос, у зв`язку із зупиненням дії наказу МОЗ України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153, з 03.03.2022 відстороненого від роботи працівника ОСОБА_1 чергову по переїзду 5 лінійного відділку було допущено до роботи.

Наказом №70/Н від 24.02.2022 регіональної філії Південна залізниця, встановлено режим простою з 24.02.2022 до відміни для працівників підрозділів регіональної філії «Південна залізниця» АТ «Укрзалізниця».

Розглянувши справу в межах позовних вимог, суд наголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

Термін "законодавство" досить широко використовується у правовій системі, в основному в значенні сукупності законів та інших нормативно-правових актів, які регламентують ту чи іншу сферу суспільних відносин. Цей термін використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, пункт 12 розділу XV "Перехідні положення"). У законах залежно від важливості та специфіки суспільних відносин, що регулюються, цей термін вживається в різних значеннях: в одних маються на увазі лише закони; в інших в обсяг поняття "законодавство" включаються як закони та інші акти Верховної Ради України, так і акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в деяких випадках - також і нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади.

Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення частини третьої статті 21 КЗпП України (рішення від 09 липня 1998 року N 12-рп/98) офіційно розтлумачив термін "законодавство". Так, Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін "законодавство", який вживається в частині третій статті 21 КЗпП України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, потрібно розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

У рішенні N 10-р/2020 від 28 серпня 2020 року у справі N 1-14/2020 (230/20) за конституційним поданням Верховного Суду Велика Палата Конституційного Суду України зазначила, що "обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом - актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1,3,6,8,19,64 Конституції України» (абзац другий пункту 3.2 мотивувальної частини).

Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 4 Цивільного кодексу України якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Згідно з пунктами "б", "г" статті 10 Закону N 2801-XII громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством про охорону здоров`я.

Закон N 1645-III «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначає правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб.

За статтею 1 Закону N 1645-III протиепідемічні заходи - це комплекс організаційних, медико-санітарних, ветеринарних, інженерно-технічних, адміністративних та інших заходів, що здійснюються з метою запобігання поширенню інфекційних хвороб, локалізації та ліквідації їх осередків, спалахів та епідемій.

Стаття 11 цього Закону визначає, що організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (речення перше та друге частини другої статті 12 Закону N 1645-III).

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (речення третє частини другої статті 12 Закону N 1645-III).

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону N 1645-III).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону N 1645-III).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону N 1645-III).

Згідно із Положенням про Міністерство охорони здоров`я України (далі - Положення про МОЗ), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року N 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року N 90), МОЗ є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, а також захисту населення від інфекційних хвороб, протидії ВІЛ-інфекції/СНІДу та іншим соціально небезпечним захворюванням, попередження та профілактики неінфекційних захворювань.

Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами (пункт 8 вказаного Положення).

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року N 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік N 2153). Наказами МОЗ від 01 листопада 2021 року N 2393 та №2664 від 30 листопада 2021 року до Переліку N 2153 було внесено зміни, а саме доповнено новими пунктами. Після внесення змін до цього переліку увійшли: працівники центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83; органів місцевого самоврядування; закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності; комунальних підприємств, установ та організацій.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2022 року № 380, який набрав чинності 01 березня 2022 року, зупинено дію наказу МОЗ № 2153 до завершення воєнного стану в Україні, який триває в Україні з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» з подальшими змінами.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 постанову Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року№ 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» було доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій доручено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»;- відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, зокрема на період воєнного стану: - фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; - фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; - закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; - пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Відповідачем застосовано до позивача відсторонення від роботи до набрання чинності вказаними нормативно-правовими актами.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі - Закон № 4004-XII) та в Інструкції про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженої наказом МОЗ України № 66 від 14 квітня 1995 року (далі - Інструкція № 66).

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону № 4004-XII).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону № 4004-XII та Інструкції № 66 не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом № 4004-XII. Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону № 1645-ІІІ і частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83 Акціонерне товариство «Українська залізниця» входить до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави.

Згідно з вказаним наказом МОЗ № 2153 щеплення є обов`язковим для працівників АТ «Укрзалізниця» в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень.

Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством, та відповідно до вимог п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України № 1236 в оновленій редакції.

У свою чергу працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (ст. 2 КЗпП України).

За змістом п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підлягають під дію ст. 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в п. 2 ст. 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями ст. 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості ( доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що впливає саме зі змісту п.2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в п. 2 ст. 8 Конвенції мети. Втручання становитиме порушення гарантій ст. 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Згідно ст. 286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості одержані при її медичному обстеженні. Забороняється вимагати та подавати за місцем роботи або навчання, інформацію про діагноз та методи лікування фізичної особи.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституцій України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (статті 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта стаття 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі N 130/3548/21 (провадження N 14-82цс22) зазначено, що: «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети. За змістом Переліку N 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 № 595. Отже, Перелік N 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку N 2153 останній не містить.

За висновком суду у цій справі, відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Застосування до позивачки передбачених Переліком N 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення короновірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку N 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.04.2019 у справі N 682/1692/17 дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд і в постановах від 10.03.2021 у справі N 331/5291/19 (провадження N 61-17335св20), від 20 березня 2018 року у справі N 337/3087/17 (провадження N К/9901/283/18), від 08 лютого 2021 року у справі N 630/554/19 (провадження N 61-6307св20).

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що при розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)".

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ч.4 ст.77 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), як це визначено ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України.

Звертаючись до суду позивач вважала дії відповідача неправомірними, а наказ №6-ОС від 14.01.2021, яким її було відсторонено від роботи таким, що підлягає скасуванню, посилаючись на норми Основного Закону України, Кодексу законів про працю України, Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», інші акти а також на міжнародні норми права та вказуючи, що відповідачем було порушено її гарантоване право на працю і супутні соціальні права, гарантовані Конституцією України.

Суд встановив, що ОСОБА_1 працює черговою по переїзду в Акціонерному товаристві "Українська залізниця".

До обов`язків чергового по переїзду входить: забезпечувати безпеку руху поїздів і транспортних засобів на переїзді, своєчасно відкривати і закривати шлагбауми та подавати встановлені сигнали, стежити за станом поїздів, які проходять; у разі виявлення несправності, яка загрожує безпеці руху ужити заходів для зупинки поїзда, а якщо відсутній сигнал доповісти про це; негайно огороджувати сигналами зупинки місце пошкодження колії; забороняти зупинку транспортних засобів та інших самохідних машин, людей, худоби на переїзді; наглядати за справністю освітлення, шлагбаумів, сигналів на них; своєчасно вмикати та вимикати зовнішнє освітлення; прочищати жолоби для вільного проходу по ним роборд коліс; очищати колію від трави, снігу, прибирати колію від сторонніх предметів; оглядати колію протяжністю 50 м у кожний бік; виконувати роботи лише при закритих шлагбаумах і вільний від поїздів час.

Черговий по переїзду повинен перебувати на веранді переїзного поста або переїзді. Він може заходити до приміщення поста після звільнення переїзду рухомим складом та переконавшись у відсутності такого, що наближається.

Забороняється залишати пост або доручати обслуговування іншим особам.

У приміщенні чергового по переїзду не повинні перебувати сторонні люди.

З аналізу вказаних функціональних обов`язків та наданих матеріалів, слідує що позивач працює безпосередньо на переїзді, в приміщенні якого не можуть знаходитись сторонні особи, приймання-передача здійснюється змінним працівником шляхом огляду колії, інструктаж також проводиться на місці, а групові навчання востаннє були проведені у листопаді 2021. Тобто, суд вважає, що умови праці позивача, у яких вона виконує трудові обов`язки, не збільшують вірогідність зараження COVID-19 самого позивача та інших працівників, а її обов`язки здебільше по`вязані із роботою з пристроями управління, сповіщення, а також з роботою безпосередньо на переїзді, в межах поста.

Зазначені обставини не були спростовані відповідачем. При цьому надані відповідачем матеріали щодо орієнтовної кількості робочих контактів позивача, з огляду на виконувані нею обов`язки, кількість та циклічність перевірок, інструктажів, суд не вважає об`єктивними та достатньо переконливими. Окрім того, стверджуючи про те, що приймаючи рішення про відсторонення відповідачем було здійснено оцінку ризиків, представником відповідача не було надано доказів, що такі матеріали дійсно збирались та розглядались станом на 14.01.2022, відомостей про це оспорюваний наказ також не містить.

Таким чином відповідачем не надано суду доказів того, що обмежувальний захід, у виді відсторонення позивача від роботи, до якого він вдався і який мав для позивача негативні наслідки, сприяв досягненню заявленої державними органами мети - запобіганню зараженню вірусом інших працівників або інших осіб установи.

За таких обставин, суд приходить до висновків, що відсторонення позивача від роботи не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача, а отже оспорюваний наказ є незаконним та підлягає скасуванню.

Як визначено частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Судом було встановлено, що в період з 14.01.2022 по 02.03.2022 позивачу призупинено виплату заробітної плати.

Враховуючи, що відсторонення ОСОБА_1 було неправомірним, призупинення виплати заробітної пати у зв`язку із відстороненням також не можна вважати законним, а тому роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2022 року у справі N 569/16206/21 (провадження N 61-5055св22) зазначено, що: "у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року в справі N 211/6466/19 (провадження N 61-16239св20) зроблено висновок, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. При відстороненні трудові відносини працівника з роботодавцем не припиняються, тому тут не йдеться про звільнення з роботи. Однак при цьому працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/2548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова ВС від 01.04.2020 у справі № 761/12073/18 (провадження N 61-13444св19.)

Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, суд доходить висновку про задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку з моменту відсторонення і до дати, що передує її допуску до роботи (з 14.01.2022 по 02.03.2022). Наданий позивачем розрахунок відповідачем спростовано не було, а отже суд погоджується, що на користь позивача підлягає стягненню 19173,96 грн середнього заробітку (563,94 грн (середньоденна заробітна плата) х 34 (кількість днів відсторонення).

Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до ст.141 ЦПК України. Так, у зв`язку із задоволенням позову на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 992,40 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Всеукраїнська професійна спілка «Спілка залізничників України», про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення, стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення - задовольнити.

Скасувати наказ виробничого підрозділу «Полтавська дистанція колії» №6/ОС від 14.01.2022 «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ».

Стягнути із Акціонерного товариства "Укрзалізниця" на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи в розмірі 19173,96 грн та 992,40 грн судового збору.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , рнокпп НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2

відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця», , адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5

третя особа: Всеукраїнська професійна спілка «Спілка залізничників України», , адреса: 03049, м. Київ, вул. Уманська, 5 оф.108.

Суддя

Ленінського районного суду м.Полтави М.С. Високих