Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: 05.01.2023. Зареєстровано: 05.01.2023. Забезпечено надання загального доступу: 06.01.2023.
Дата набрання законної сили: 04.01.2023
Номер судового провадження: 22-ц/814/789/23
ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 644/5819/20 Номер провадження 22-ц/814/789/23Головуючий у 1-й інстанції Черняк В.Г. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів:Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року, ухвалене суддеюЧерняк В.Г., повний текст рішення складено - дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна, про визнання договору дарування недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Л.В., про визнання договору дарування недійсним, в якому просив суд визнати недійсним укладений 17.06.2020 року договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В.

Позовна заява мотивована тим, що 06 лютого 2020 року він звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 240000 грн., а також витребувати у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 картину «Вселенная». Одночасно зі зверненням до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 подавав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти заборону відчуження на 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Станом на момент звернення позивача ОСОБА_1 в суд із вказаною заявою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилися відомості про те, що відповідачу ОСОБА_2 належало 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . За наслідками розгляду вказаної заяви 12 лютого 2020 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні заяви про забезпечення позову у повному обсязі. 15 липня 2020 року Харківським апеляційним судом винесено постанову, якою оскаржувану ухвалу скасовано та постановлено нове судове рішення, яким заборонено відчуження 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належних ОСОБА_2 . Крім того, за наслідками розгляду цивільної справи №644/894/20 30 червня 2020 року судом прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені частково та вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 240 000 грн. 20 липня 2020 року позивачу ОСОБА_1 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно стало відомо про те, що ще 17 червня 2020 року, тобто під час перебування на розгляді в суді першої інстанції цивільного позову про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, а також під час апеляційного перегляду в суді апеляційної інстанції ухвали суду про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову, відповідач ОСОБА_2 незаконно та протиправно (і скоріш за все фіктивно) позбувся єдиного належного йому нерухомого майна - 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , переоформивши право власності на нього на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , яка згідно доступної з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно інформації набула право власності на вказану частину житлового будинку на підставі договору дарування, посвідченого 17 червня 2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л. В. за реєстровим № 468. Позивач вважає, що, відчуживши єдине належне нерухоме майно на користь своєї матері, відповідач ОСОБА_2 намагається будь-яким чином унеможливити поновлення порушених прав позивача ОСОБА_4 , на користь якого судовим рішенням присуджена до стягнення з відповідача ОСОБА_2 достатньо велика сума грошових коштів. Укладаючи договір дарування, посвідчений 17 червня 2020 року ПН ХМНО Єніною Л.В. за № 468, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знали про судовий спір, що перебував на розгляді в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі № 644/894/20 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів. Вважає, що укладаючи договір дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , намагалися уникнути примусової реалізації цього майна в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20. Будь-якого іншого майна, належного відповідачу ОСОБА_2 , за рахунок реалізації якого можливо виконати рішення суду від 30 червня 2020 року у справі № 644/894/20, за твердженням позивача, наразі у відповідача ОСОБА_2 , вже немає. У зв`язку з цим, судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, загальний розмір яких на даний час становить 240000 грн., так і залишиться невиконаними. Оспорюваний позивачем, укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , договір дарування частини житлового будинку, на думку останнього, має очевидні ознаки фіктивності і підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Відповідач ОСОБА_2 відчужив належну йому частину житлового будинку на користь своєї матері ОСОБА_3 . Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_2 вчинив після того, як було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів. На думку позивача, ОСОБА_2 розумів, що в результаті рішення апеляційного суду може бути накладено арешт на належні йому на той час 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . Відчуживши вказане майно на користь своєї рідної матері ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 все одно продовжує бути зареєстрованим за адресою цього ж будинку АДРЕСА_1 , він продовжує використовувати його у своїх інтересах та в інтересах своєї родини. Позивач вважає, що дії сторін оспорюваного договору дарування спрямовані були виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою - приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 . За таких обставин, оспорюваний договір дарування частини житлового будинку, як вважає позивач, був укладений з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна, про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зазначені позивачем доводи про те, що дії відповідачів при укладенні договору дарування частини житлового будинку були спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. При укладенні 17.06.2020 року договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим №468, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 , воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином. За таких обставин суд першої інстанції визнав, що оспорюваний договір дарування частини житлового будинку укладений був укладений його сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України і підстав для визнання його судом недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України не вбачається.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що незважаючи на перехід права власності від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , і ОСОБА_2 і ОСОБА_5 проживають у житловому будинку спільно з ОСОБА_3 , тобто, виникає питання, чому ОСОБА_2 не міг просто дозволити своїй дружині ОСОБА_3 разом з їхнім спільним сином ОСОБА_5 проживати у своєму помешканні без вартісного оформлення на свою дружину права власності: сплати податків, зборів, нотаріальних послуг. Вважає, що саме такі правочини, в результаті укладення яких не змінюється нічого, крім правового статусу майна, на яке, в іншому разі, можна було б звернути стягнення, і є фіктивними. Якщо до відповідача поданий позов про стягнення з нього великої суми грошових коштів і жодних підстав для відмови у задоволенні цього позову не існує, а відповідач переписує своє майно на дружину чи іншого близького родича за договором дарування, то він робить це виключно з метою уникнути звернення на своє майно стягнення. Наполягає, що саме такий договір дарування є класичним випадком і яскравим прикладом фіктивних договорів. Посилається на відповідні правові висновки Верховного Суду.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.11.2021 року витребувана дана справа з Орджонікідзевського районного суду м. Харкова (а.с. 191).

Ухвалами Харківського апеляційного суду від 09.12.2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та справа призначена до апеляційного розгляду на 07.02.2022 року, з повідомленням учасників справи (а.с. 202,204).

19.01.2022 року до Харківського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_4 про розгляд справи за відсутності сторони позивача (а.с. 206).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

З 02.08.2022 року дана справа перебуває у провадженні Полтавського апеляційного суду (а.с. 237).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справа призначена до розгляду на 04.01.2023 року, з повідомленням учасників справи (а.с. 238).

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явилися, позивач ОСОБА_1 надав суду заяву провести розгляд справи за відсутності сторони позивача. Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток та повідомлень на офіційну електронну адресу представника адвоката Якунян Л.Х. у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (а.с. 240, 241), третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Єніна Лариса Вікторівна повідомлена шляхом розміщення оголошення про виклик у судове засідання (а.с. 244). Електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду про призначення справи до розгляду на 04.01.2023 року розміщений в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та оприлюднено 16.08.2022 року. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 17 червня 2020 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим № 468, за яким 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 подарував ОСОБА_3 (а.с. 38-39).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 240 000 грн. (а.с. 36).

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 зазначив, що його інтерес полягає в тому, щоб спірна частина житлового будинку повернулася у власність відповідача ОСОБА_2 , оскільки від цього залежить подальша можливість примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 у межах майбутнього виконавчого провадження. Укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування частини житлового будинку, який міг би бути реалізований в порядку примусового виконання рішення районного суду після відкриття виконавчого провадження в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки на думку позивача він вчинений відповідачами на шкоду його інтересам як позивача.

Зазначені доводи щодо інтересу позивача, який хоча і не був стороною оспорюваного договору дарування, суд першої інстанції визнав такими, що заслуговують на увагу, позивач є заінтересованою особою, яка має право домагатися визнання договору дарування недійсним, оскільки вимоги ОСОБА_1 спрямовані на приведення сторін недійсного договору до того стану, який саме вони, сторони, мали до його укладення.

Оспорюваний позивачем, укладений відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір дарування частини житлового будинку, на думку позивача, має ознаки фіктивності і підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

Так, позивачем однією з підстав визнання договору дарування недійсним в позові зазначено, що відповідач ОСОБА_2 відчужив належну йому частину житлового будинку на користь своєї матері ОСОБА_3 .

Відчуження вказаного майна відповідач ОСОБА_2 вчинив після того, як було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів.

На думку позивача, ОСОБА_2 розумів, що в результаті рішення апеляційного суду може бути накладено арешт на належні йому на той час 30/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Відчуживши вказане майно на користь своєї рідної матері ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 все одно залишається зареєстрованим за адресою цього ж будинку ( АДРЕСА_1 ) він продовжує використовувати його у своїх інтересах та в інтересах своєї родини.

Позивач вважає, що дії сторін оспорюваного договору дарування були спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 . За таких обставин позивач вважає, що оспорюваний договір дарування частини житлового будинку укладений з порушенням ч.1, 5 ст. 203 ЦК України, що згідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що відповідачі у запереченні на позов зазначили, що ОСОБА_3 є не матір`ю ОСОБА_2 , як зазначає в позові позивач, а є колишньою дружиною ОСОБА_2 , шлюб між ними розірвано 03.05.2001 року, відчуження за договором дарування 30/100 будинку АДРЕСА_1 було зумовлено тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від шлюбу мають дітей - троє синів.

Наймолодший син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав та був зареєстрований разом з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . На підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.04.2016 року у цивільній справі №644/6646/14-ц ОСОБА_3 та сина ОСОБА_5 було виселено та знято з реєстрації за вказаною адресою.

Зазначене рішення було виконано у 2019 році. Син ОСОБА_5 , 2006 року народження, і його мати потребували постійного житла та реєстрації за місцем проживання. Іншого нерухомого майна ОСОБА_3 не має.

При цьому, судом першої інстанції враховані пояснення відповідачів про те, що укладаючи договір дарування від 17 червня 2020 року, ОСОБА_2 не мав на меті уникнення відповідальності від грошового зобов`язання, а мав на меті передати ОСОБА_3 права власності на житло, забезпечення колишньої дружини і їх спільного неповнолітнього сина постійним житлом, де вони і зареєструвалися.

У підтвердження існування зазначених обставин, що передували укладенню оспорюваного договору дарування, направленості їх дійсного волевиявлення при укладенні правочину договору дарування, відповідачі надали суду відповідні письмові докази.

Судом першої інстанції також при оцінці дійсного волевиявлення сторін при укладенні правочину взято до уваги, що ОСОБА_2 договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим № 468, за яким 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 він подарував ОСОБА_3 , був укладений 17 червня 2020 року, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у справі №644/894/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення грошових коштів ухвалено 30 червня 2020 року, тобто оспорюваний позивачем правочин був укладений ще до ухвалення судом рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача.

Доводи позивача про наявність ознак фіктивного правочину, а саме, що відчуження вказаного майна відповідачем ОСОБА_2 вчинено після того, як вже було відкрито провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності договору та стягнення грошових коштів свідчить про те, що правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, то ці доводи суд першої інстанції визнав такими, що є лише суб`єктивною думкою позивача, яка жодним чином не спростовує твердження відповідачів щодо дійсної мети передачі ОСОБА_3 права власності на житло для забезпечення її, як колишньої дружини, та їх спільного неповнолітнього сина постійним житлом, де вони і зареєструвалися.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом першої інстанції встановлено, що після укладення договору дарування 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_3 і її неповнолітній син зареєстрували місце проживання і фактично стали користуватися цим житлом.

За висновками суду першої інстанції, зазначені обставини не спростовують доводи відповідачів про вчинення ними правочину договору дарування саме з наміром створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, спрямованим на реальне настання таких наслідків як забезпечення постійним житлом колишньої дружини і їх спільного неповнолітнього сина житлом, де вони і зареєструвалися, а не для уникнення звернення стягнення на це майно при можливому в майбутньому зверненні стягнення на виконання рішення суду.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_2 на момент укладення договору дарування не мав жодних перешкод з юридичної точки зору для вчинення правочину. Рішення у цивільній справі №644/894/20 Орджонікідзевським районним судом м. Харкова ухвалено 30 червня 2020 року. Харківський апеляційний суд прийняв постанову про скасування ухвали Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12.02.2020 року про відмову задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову 15 липня 2020 р.

При цьому, доводи відповідача ОСОБА_2 в частині не визнання позову про фіктивність договору дарування, вчиненого ним за наявності підтвердження фактичного існування обставин, що ОСОБА_3 - мати його сина та їх син терміново потребували забезпечення житлом та реєстрацією за місцем проживання, і він розпорядився своєю власністю на законних підставах та мав намір на настання реальних правових наслідків укладання такого правочину, суд першої інстанції визнав такими, що знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

Разом з тим, доводи позивача про те, що, що дії сторін оспорюваного договору дарування спрямовані були виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича виключно з єдиною метою приховати це майно від державного виконавця, аби в майбутньому за його рахунок не було виконано рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року у справі №644/894/20 про стягнення грошових коштів на користь ОСОБА_1 , то ці доводи суд першої інстанції визнав такими, що є суб`єктивною оцінкою позивача щодо обставин вчинення відповідачами договору дарування, наданою при зверненні до суду з позовом про захист своїх прав, які він вважав порушеними діями відповідачів при укладенні оспорюваного ним правочину.

При укладенні 17.06.2020 року договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Єніною Л.В. за реєстровим №468, за яким ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 30/100 частин будинку АДРЕСА_1 , воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Предметом даного спору є визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним, як укладеного з порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

За змістом частини п`ятої статті203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином.

Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Оцінюючи доводи позивача про визнання спірного договору дарування недійсним з підстав недотриманням вимог частини першої, п`ятої статті 203 ЦК України, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що воля сторін відповідала зовнішньому її прояву та вони передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, тобто оспорюваний договір дарування частини житлового будинку був укладений його сторонами без порушення частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, і підстав для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України не вбачається.

При цьому, колегія суддів враховує, що спірні відносини виникли між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з моменту укладення договору міни від 21.10.2010 року, тобто з 2010 року ОСОБА_2 за потреби мав реальну можливість позбутися нерухомого майна з метою уникнення певних боргових зобов`язань. Після укладення договору дарування 17.06.2020 року ОСОБА_3 та їх спільний неповнолітній син ОСОБА_5 зареєструвалися у спірній частині житлового будинку та почали ним користуватися, тобто правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Водночас, матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_2 не виконує рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 червня 2020 року, тобто відсутні підстави вважати, що договір дарування був укладений виключно з метою утруднити або взагалі зробити неможливим фактичне виконання судового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 грошових коштів.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження фіктивності укладеного договору дарування.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 червня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її прийняття безпосередньо до суду касаційної інстанції, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 січня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...