Провадження № 22-ц/801/1740/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Матківської М. В.,

з участю секретаря судового засідання: Собцевої А. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Вінницького обласного центру зайнятості на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Іщук Т. П. в залі суду в м. Вінниці, повний текст рішення складений 20 червня 2023 року,

в цивільній справі № 127/11454/23 за позовом ОСОБА_1 до Вінницького обласного центру зайнятості про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вінницького обласного центру зайнятості (далі ВОЦЗ) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 29 січня 1993 року вона була прийнята на роботу у ВОЦЗ методистом по перепідготовці кадрів 1 категорії Жмеринського міськрайцентру зайнятості та після тривалого часу роботи, отримуючи неодноразові заохочення та підвищуючи кваліфікацію, зайняла посаду директора філії. 16 січня 2023 року її повідомлено про зміни в організації праці та 27 березня 2023 року наказом №328-к була звільнена з посади директора Жмеринської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважаючи своє звільнення незаконним позивачка зазначає, що відповідно до штатного розпису Жмеринської філії ВОЦЗ на 2022 рік від 15 грудня 2022 року її штат затверджений в кількості 32 одиниці, а згідно штатного розпису на 2023 рік зі змінами від 07 лютого 2023 року штат затверджений в кількості 33 одиниці та введена додаткова штатна одиниця заступник начальника відділу рекрутингу та взаємодії з роботодавцями. Позивачка вказує, що згідно штатного розпису посада директора філії не скорочена, а кількість працівників навпаки зросла, тому немає підстав вважати, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці.

До того ж позивачка зазначає, що відповідачем порушена процедура її звільнення, зокрема, у наказі про звільнення відсутнє посилання на частину ст. 40 КЗпП України, тобто не визначена правова підстава для звільнення.

Крім того, повідомляючи позивачку про зміни в організації праці, відповідач повідомив про відсутність у ВОЦЗ та філіях вакантних посад, які могли б бути їй запропоновані для наступного працевлаштування, однак, до звільнення відповідач всупереч своєму обов`язку не запропонував жодної роботи, хоча в установі були наявні посади, які відповідали кваліфікації і спеціальності.

ОСОБА_1 також вважає, що вона є працівником з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, пропрацювала у ВОЦЗ безперервно понад 30 років, має вищу освіту, отримала трудове каліцтво, тому, на її думку, має переважне право на залишення на роботі.

Відтак, з огляду на викладене, вказує, що відповідачем при її звільненні з роботи не дотримано законодавчо встановлених вимог щодо одночасного попередження працівника про наступне вивільнення та пропозиції всіх наявних вакантних посад, які вона могла б обіймати та переважного права залишення на роботі, отже звільнення відбулось із порушенням норм трудового законодавства, тому просила визнати незаконними та скасувати наказ ВОЦЗ від 27 березня 2023 року №328-к, поновити її на посаді та стягнути на її корить середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 березня 2023 року до дня поновлення на роботі, стягнути судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2023 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Вінницького обласного центру зайнятості №328-к від 27 березня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Жмеринської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості з 28 березня 2023 року.

Стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 63 643,40 грн (без вирахування податків та зборів).

Стягнуто з Вінницького обласного центру зайнятості на користь держави 1 073,60 грн судового збору та на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн судового збору та 17 177,60 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Жмеринської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості з 28 березня 2023 року допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлені обставини свідчать про не доведення відповідачем виконання приписів частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, а відповідно і про законність звільнення, а тому суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивачки та наявність підстав для її поновлення на посаді директора Жмеринської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості з 28 березня 2023 року. У даному випадку період вимушеного прогулу позивача складає період часу з 28 березня 2023 року по 15 червня 2023 року (з дня звільнення особи по день ухвалення судом рішення про поновлення позивача на роботі). Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу з становить 63 643,40 грн (1097,30 х 58 робочих дні) без вирахування податків та обов`язкових платежів, який підлягає стягненню з відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У липні 2023 року Вінницький обласний центр зайнятості подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що вказане рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 26 липня 2023 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Міхасішин І. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 липня 2023 року поновлено Вінницькому обласному центру зайнятості строк на апеляційне оскарження рішення суду, апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з недоплатою судового збору у встановленому Законом України «Про судовий збір» розмірі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 серпня 2023 року відкрито апеляційне провадження у справі, зупинено дію рішення суду першої інстанції до закінчення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з суду першої інстанції вказану цивільну справу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 серпня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду 05 вересня 2023 року о 11:20 год з повідомленням сторін.

05 вересня 2023 року розгляд справи відкладено на 26 вересня 2023 року о 11:40 год у зв`язку з перебуванням судді Матківської М. В. у відпустці.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що 28.03.2023, на виконання листа Міністерства економіки України «Про припинення регіональних центів зайнятості» від 27.10.2022 № 2802-11/72027-03, Жмеринську міськрайонну філію закрито, про що внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за № 56. При цьому, позивач подаючи 20.04.2023 вказаний позов, просить поновити її на посаді директора Жмеринської міськрайонної філії з 28.03.2023. Тобто, позивач виразила свою волю та бажання та просила поновити її на посаді вже неіснуючої структури, яка не може бути відновлена. На виконання рішення Вінницького міського суду від 15.06.2023 у цій справі, ОСОБА_1 поновлено на посаді директора Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ. Проте, поновлення на цю посаду не могло відбутись з 3-х причин: наказом ВОЦЗ «Про покладання обов`язків на ОСОБА_1 » від 20.12.2022 № 633-к, виконання обов`язків директора Жмеринської філії ВОЦЗ покладено на ОСОБА_1 , до призначення керівника філії; 16.06.2023, директором Жмеринської філії ВОЦЗ, за погодженням з Державним центром зайнятості від 16.06.2023 № 33/1321/3898-23, призначено ОСОБА_2 ; відсутність підстав для звільнення ОСОБА_2 з посади директора Жмеринської філії ВОЦЗ. Враховуючи викладене, ВОЦЗ не мав обов`язку поновлювати ОСОБА_1 на рівнозначній посаді. Крім того, у нього не було такої можливості, оскільки посада директора Жмеринської філії зайнята іншим працівником. Відповідачем також зроблені пропозиції з метою працевлаштування позивачки, з якими вона ознайомилася 20.06.2023 та від пропозиції роботи відмовилась. На думку відповідача, подаючи позовну заяву, в тому числі про поновлення на посаді директора Жмеринської міськрайонної філії, позивачка мала б передбачати настання негативних наслідків в плані поновлення на неіснуючій посаді. Враховуючи викладене, скаржник вважає, що рішення суду має бути скасоване, а позивачці відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, звертає увагу, що судом першої інстанції порушено процесуальні норми, чим позбавлено відповідача можливості детально ознайомитися з поданим стороною позивачки розрахунком судових витрат за надання правової допомоги, подати клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, та передчасно 15.06.2023 прийнято рішення про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 17 177,60 грн. на підставі поданої в судовому засіданні заяви про стягнення судових витрат на правничу (правову) допомогу від 15.06.2023, при цьому сума гонорару адвоката завищена на 3 757, 60 грн.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням вимог процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представники відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з викладених у ній підстав, а також надали відповідні пояснення.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Верещак В. М. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 29 січня 1993 року ОСОБА_1 працює у Вінницькому обласному центрі зайнятості.

04 травня 2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду директора Жмеринської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості.

Згідно з штатним розписом Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ на 2022 рік, який введений в дію з 01 січня 2022 року, затверджений штат в кількості 16,5 штатних одиниць з визначенням місячного фонду заробітної плати за посадовими окладами 100240,50 грн.

Відповідно до штатного розпису Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ на 2022 рік, який введений в дію 09 грудня 2022 року, затверджений штат в кількості 16,5 штатних одиниць з визначенням місячного фонду заробітної плати за посадовими окладами 111262,50.

Тобто за штатними розписами на 2022 рік належить стверджувати, що кількість штатних посад Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ не змінилася, натомість мало збільшення посадових окладів певних визначених посад і відповідно збільшення місячного фонду заробітної плати.

Разом із тим, згідно листа Міністерства економіки України від 27 жовтня 2022 року №2802-11/72027-03 Державному центру зайнятості погоджено припинення філій регіональних центрів зайнятості шляхом їх ліквідації, зокрема Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ.

Наказом Мінекономіки від 02 листопада 2022 року №4325 погоджено з пропозицією Державного центру зайнятості про утворення відокремлених структурних підрозділів філій регіональних центрів зайнятості, в тому числі по ВОЦЗ та, зокрема Жмеринської філії ВОЦЗ.

Листом Державного центру зайнятості від 13 грудня 2022 року №33/161/5417-22 ВОЦЗ у зв`язку зі змінами в організації праці погоджено звільнення з посад директорів філій ВОЦЗ, зокрема, ОСОБА_1 з посади директора Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ.

15 грудня 2022 року директором ВОЦЗ затверджений штатний розпис створеної Жмеринської філії Вінницького обласного центру зайнятості на 2022 рік, який вводиться в дію з 20 грудня 2022 року, у кількості 32 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 216486,00 грн.

Згідно наказу ВОЦЗ від 20 грудня 2022 року №285 утворені відокремлені підрозділи філії ВОЦЗ, зокрема Жмеринська філія ВОЦЗ та затверджено її положення. Відповідно до п. 1.9 положення про Жмеринську філію ВОЦЗ до її складу входять Барське та Шаргородське управління.

Наказом ВОЦЗ від 20 грудня 2022 року №633-к, на підставі листа Державного центру зайнятості від 16 грудня 2022 року №33/161/5624-22, згоди ОСОБА_1 , виконання обов`язків директора Жмеринської філії ВОЦЗ покладено на ОСОБА_1 , директора Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ, з 20 грудня 2022 року до призначення керівника філії.

Наказом ВОЦЗ від 27 грудня 2022 року затверджена гранична чисельність працівників, за яким у Жмеринській філії ВОЦЗ така кількість визначена у 32 одиниці.

30 грудня 2022 року ВОЦЗ затверджений штатний розпис Жмеринської філії ВОЦЗ на 2023 рік у кількості 32 штатних одиниць з місячним фондом заробітної плати за посадовими окладами 216486,00 грн.

11 січня 2023 року виданий наказ №29-к «Про попередження працівників Жмеринської міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості про зміни в організації праці» та в цей же день за вих. №13-43/193-23 директору Державного центру зайнятості направлено подання ВОЦЗ про погодження призначення ОСОБА_2 на посаду директора Жмеринської філії ВОЦЗ, на що листом від 23 березня 2023 року №33/1321/1859-23 Державний центр зайнятості погодив призначення останнього на посаду в. о. директора Жмеринської філії ВОЦЗ.

16 січня 2023 року позивачка на підставі вищевказаного наказу була попереджена про зміни в організації праці та скорочення посади директора Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ у зв`язку із чим вона підлягає вивільненню на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України після закінчення двох місяців з моменту попередження з виплатою вихідної допомоги. Одночасно повідомлено, що у ВОЦЗ та його філіях відсутні вакантні посади, які могли б бути запропоновані для наступного працевлаштування, а у разі виникнення вакансії, яка відповідатиме її професії чи спеціальності, або іншої роботи у ВОЦЗ та його філіях, до закінчення двомісячного терміну попередження, вона буде запропонована.

24 січня 2023 року ВОЦЗ затверджені зміни до штатного розпису Жмеринської філії на 2023 рік виведено із відділу рекрутингу та взаємодії з роботодавцями посаду заступника начальника відділу та введено у Барському управлінні посаду заступника начальника відділу взаємодії з роботодавцями, відповідно затверджена загальна кількість штатних посад у Жмеринській філії ВОЦЗ у 32 одиниці.

07 лютого 2023 року директором ВОЦЗ затверджені зміни до штатного розпису Жмеринської філії ВОЦЗ на 2023 рік та введена одна штатна посада заступника начальника відділу рекрутингу та взаємодії з роботодавцями із визначенням посадового окладу з місячним фондом заробітної плати, відповідно затверджено загальну кількість штатних посад у 33 одиниці та загальний фонд заробітної плати 223761,00 грн.

Наказом ВОЦЗ від 24 березня 2023 року №323-к ОСОБА_2 призначений з 28 березня 2023 року на посаду в.о. директора Жмеринської філії ВОЦЗ до призначення директора цієї філії.

Наказом ВОЦЗ від 27 березня 2023 року №328-к ОСОБА_1 була звільнена з посади директора Жмеринської міськрайонної філії ВОЦЗ 27 березня 2023 року у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

Право власника або уповноваженого ним органу визначати чисельність працівників і штатний розпис закріплено у статті 64 ГК України, згідно з якою підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з частиною другою статті 65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. Втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, провадження № 61-312св17, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, провадження № 61-1214св18, від 30 вересня 2021 року у справі № 462/1930/19, провадження № 61-1981св20, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Верховний Суд зазначає, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України необхідно з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 492 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 вказано, що оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належно оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про недоведення відповідачем виконання приписів частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України та законність звільнення позивача.

Вирішуючи спір, Вінницькій міський суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що з дня попередження позивача про звільнення до дня розірвання трудового договору відповідачем у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, які існували на день його звільнення.

Зазначений висновок суду відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Доводи представників позивача в суді апеляційної інстанції про те, що відповідачу усно було запропоновано вакантні посади не спростовують вірні висновки суду першої інстанції, оскільки вони заперечуються позивачем, не підтверджені належними та допустимими доказами й спростовуються встановленими обставинами у справі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач у заяві, що надійшла до суду 22 травня 2023 року, просив відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що позивачем до позовної заяви не додано жодних документально підтверджених витрат на правничу допомогу. Разом з тим такі докази відповідно до положень ЦПК України надані позивачем. Проте надалі, як про неспівмірність та необґрунтованість вказаної суми витрат на правничу допомогу, так і про зменшення таких витрат відповідач не заявляв.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки на підставі наданих позивачем доказів суд першої інстанції вірно встановив розмір понесених витрат на правничу допомогу, а сторона відповідача не заявила клопотання про зменшення таких витрат, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, оскільки стосуються складнощів виконання рішення суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Жмеринського міськрайонної філії Вінницького обласного центру зайнятості.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частинами 2, 3 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Аналізуючи вказані норми, можна дійти висновку, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідний правовий висновок викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України.

Представник відповідача заперечував щодо розміру витрат на правничу допомогу, зазначивши, що сума гонорару є завищеною.

У постанові від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц при вирішенні питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу Верховний Суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц.

Витрати позивача на професійну правничу допомогу у межах апеляційного провадження у справі, зокрема щодо аналізу підстав апеляційної скарги, консультування клієнта, підготовка проекту відзиву на апеляційну скаргу, підготовка, участь та робота в судовому засіданні, підтверджені договором про надання правової допомоги, копією акту-звіту приймання-передачі наданої правової допомоги від 31.08.2023.

Ураховуючи складність справи та виконані адвокатом роботи, принципи співмірності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4 294 грн. 40 коп. понесених нею судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Вінницького обласного центру зайнятості залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 червня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Вінницького обласного центру зайнятості () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 4 294 (чотири тисячі двісті дев`яносто чотири ) грн. 40 коп. понесених нею судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2023 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

М. В. Матківська