Справа № 936/952/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 листопада 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Собослоя Г.Г.,

за участі секретаря Терпай М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2022 року (повний текст рішення складено 22.02.2022, суддя Павлюк С.С.) у справі № 936/952/21 за позовом ОСОБА_1 , правонаступниками якого є ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітній ОСОБА_5 , законним представником якого є ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державного реєстратора - приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойка Надії Михайлівни, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення реєстратора, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Повідайчик О.І., у жовтні 2021 року звернувся до суду з даним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державного реєстратора - приватного нотаріуса Тячівського районного нотаріального округу Стойки Н.М., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.03.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №MKW0GA, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 25982,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки з ОСОБА_1 , згідно з яким позивач передав в іпотеку банку домоволодіння, загальною площею 175,70 кв.м., житловою площею 79,90 кв.м. Позивач вказував, що у зв`язку з кризовими явищами в світовій економіці ОСОБА_2 втратила можливість своєчасно виконувати взяті на себе за договором зобов`язання. Як наслідок банк почав вчиняти дії спрямовані на примусове стягнення боргу, як от звернення до суду та отримання виконавчого напису нотаріуса. Зазначав, що ОСОБА_2 по мірі можливості виконувала взяті на себе кредитні зобов`язання, а 27.12.2018 сторони дійшли взаємної згоди добровільно врегулювати спір укладенням додаткової угоди №1 до кредитного договору №MKW0GA, умови якої вона повністю та своєчасно виконала, а отже, повністю виконала взяті на себе кредитні зобов`язання за вказаним вище договором.

Зазначав, що в період з 2015 по 2021 роки позивач брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки, оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в місцях проведення АТО (ООС). Про те, що відповідач скористався послугами державного реєстратора та протиправно зареєстрував право власності на даний житловий будинок, тим самим позбавивши позивача і його сім`ю єдиного житла, ОСОБА_1 дізнався після прибуття додому в лютому 2021 року. Вважав, що реєстрація за банком права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку відбулася з порушеннями прав людини та норм матеріального права. Позивачу не надходили від банку жодні письмові вимоги про усунення порушень основного та/або іпотечного договору чи попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вважав дії державного реєстратора та AT КБ «Приватбанк» неправомірними, оскільки реєстрація права власності відбулась з порушенням вимог Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд:

1) визнати протиправним та скасувати рішення реєстратора про право власності №17111163 від 22.10.2016 на нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м., житловою площею 79,9 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк»;

2) скасувати державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «ПриватБанк» на вказаний житловий будинок та припинити відповідне право власності останнього.

3) визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення реєстратора про право власності №17111163 від 22.10.2016 на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 157,7 кв. м., житловою площею 79,9 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк».

Скасовано державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м., житловою площею 79,9 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та припинено відповідне право власності останнього.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

На це рішення АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовним вимог ОСОБА_1 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд здійснив розгляд справи поверхнево та упереджено, не оцінив належним чином докази, надані Банком на підтвердження своїх заперечень. Крім цього, не зазначив в оскаржуваному рішенні, які саме порушення були допущені Державним реєстратором при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також помилково застосував до даних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), який не розповсюджується на дані правовідносини. Вказував, що Банком було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, яке, на думку скаржника, безпідставно відхилено судом першої інстанції, оскільки позивач та позичальниця, отримавши від Банку вимогу, були проінформовані про намір кредитора задовольнити вимоги за рахунок предмету іпотеки. Зазначав, що позичальниця, підписуючи у Банку додаткову угоду, усвідомлювала про зменшення суми заборгованості за такою, зокрема, з підстав зарахування відповідачем коштів в погашення боргу згідно оцінки нерухомості, набутої у власність. Вважає, що дії державного реєстратора є правомірними, оскільки Банком було надано перелік необхідних документів для здійснення реєстрації переходу права власності на предмет іпотеки. Звертав увагу, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання, тому вказаний Закон не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Крім цього, дія цього Закону стосується лише стадії виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, даний Закон не регулює порядок вчинення реєстраційних дій державним реєстратором.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 12.04.2023, у зв`язку із смертю позивача ОСОБА_1 , залучено до участі у справі його правонаступників: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , малолітнього ОСОБА_5 , 2011 р.н., законним представником якого є мати ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представників сторін та ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18.03.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №MKW0GA, на підставі якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 25982,00 доларів США на наступні цілі: 20000,00 доларів США - на споживчі цілі, 5981 доларів США на: сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту, винагороди за резервування ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу з кінцевим терміном повернення кредитних коштів 18.03.2028 (а.с.9-14).

Для забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 24.03.2008 між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано житловий будинок, загальною площею 175,7 кв. м., житловою площею 79,9 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-21).

Пунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 іпотечного договору визначено випадки, коли іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

У договорі іпотеки його сторони передбачили розділ під назвою «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку».

Так, відповідно до п. 29 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором Іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця, у т.ч. отримати витяг з Державного реєстру права власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року №898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин (тобто на час укладення договору іпотеки) договір про задоволення вимог іпотекодержателя ототожнювався із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, а стаття 37 Закону України «Про іпотеку» кореспондувалася зі статтею 36 цього Закону, за якими передбачалось здійснення позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважалося відповідне застереження в іпотечному договорі.

Таким чином, сторони іпотечного договору передбачили розділ «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та пункт 29 договору іпотеки, що містить застереження, котре на час виникнення спірних правовідносин вважалося договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених зобов`язань.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №255591668 вбачається, що за ПАТ КБ «ПриватБанк» зареєстроване право власності на житловий будинок, дата, час державної реєстрації: 22.10.2016, підстава виникнення права власності: договір іпотеки від 24.03.2008, повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 18.10.2016, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32064965 від 26.10.2016 (а.с.30).

Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною першої статті 10 Закону № 1952-ІV визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

За змістом статті 18 Закону № 1952-ІV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (далі Порядок № 1127) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку № 1127 (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону N 1952-IV та статті 37 Закону N 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до ст.35 ЗУ «Про іпотеку» в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вказаної вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), та від 26.07.2023 у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, надісланої на вимогу апеляційного суду, Банком було надано нотаріусу: - повідомлення від 18 жовтня 2016 року про рішення Банку звернути стягнення на іпотечне майно; - повідомлення-вимогу від 18 лютого 2016 року ОСОБА_2 (копія іпотекодавцю ОСОБА_1 ) про обов`язок достроково сплатити заборгованість за кредитним договором та попереджено, що у випадку невиконання або неналежного виконання порушеного зобов`язання в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, Банк з настаттям цього строку має намір продати предмет іпотеки або звернути стягнення на предмет іпотеки у будь-який інший спосіб; Договір іпотеки від ПАТ 24.03.2008. Проте у справі відсутні докази отримання іпотекодавцем або боржником письмової вимоги. При цьому, колегія зазначає, що у повідомленні-вимозі, адресованому боржнику та іпотекодавцю, зазначено, що «у випадку вручення цієї вимоги іпотекодавцю або боржнику, особисто в руки, на екземплярі Банку цими особами повинно бути власноручно написано наступні реквізити «отримав особисто», прізвище, ім`я, по батькові, підпис, дата». Представник Банку такого докумнту суду не надав.

Таким чином, відповідачем при звернення стягнення на предмет іпотеки не було дотримано вимог ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» та п. 24 Іпотечного договору. Також позивачу не надходили від відповідача листи щодо передачі права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання, попереджень про таке звернення, інформації про вартість іпотечного майна, за якою відбулося зарахування вимог. На момент вчинення реєстраційної дії сума заборгованості за основним (кредитним) договором не була безспірною, В порушення вимог ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» оцінка предмету іпотеки на момент звернення стягнення на предмет іпотеки не проводилась.

Позивач також зазначав, що він та члени його сім`ї постійно проживають у вказаному житловому будинку, який є його єдиним житлом.

07.06.2014 набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м. для житлового будинку.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження? №11-474апп19) обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі.

Наявні в матеріалах справи дані свідчать про те, що житловий будинок, загальною площею 157,7 кв. м, житловою площею 79,9 кв. м., використовується позивачем та членами його сім`ї як їх постійне місце проживання та є предметом іпотеки в забезпечення вимог за кредитним договором №MKW0GA від 18.03.2008, укладеного в іноземній валюті.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо наявності у позивача іншого місця проживання, наявності в позивача у власності іншого житла, яке використовується останнім як постійне місце проживання. Відтак на нерухоме майно в АДРЕСА_1 , не може бути звернуто стягнення (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону N 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за Банком як забезпечення виконання умов кредитного договору від 18.03.2008 №MKW0GA.

За таких обставин, у державного реєстратора (нотаріуса) були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на житловий будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі Закону України від 03.06.2014 № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», дія якого розповсюджується і на позасудовий порядок звернення стягнення.

Доводи АТ КБ «ПриватБанк» щодо пропуску позивачем строку позовної давності є необґрунтованими, виходячи з наступного. Посилання банку на те, що перебіг позовної давності почався з моменту, коли позивач та позичальниця отримали вимогу від Банку та були проінформовані про намір кредитора задовольнити вимоги за рахунок предмету іпотеки є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

ОСОБА_1 зазначав, що про порушення свого права довідався лише у лютому місяці 2021 року, оскільки ОСОБА_2 не надсилала йому матеріалів справи №936/1011/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та Воловецької районної ради про виселення та не розкривала її деталей, щоб не допустити погіршення його психоемоційного стану під час перебування позивача у зоні бойових дій.

Як зазначалось вище, доказів того, що Банком або державним реєстратором на адресу ОСОБА_1 направлялась інформація про реєстрацію прав на житловий будинок за Банком матеріали справи не містять. Банком не надано належних і допустимих доказів на спростування вказаних доводів позивача щодо моменту, коли ОСОБА_1 довідався про порушення свого права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необхідності визнати протиправним та скасувати рішення реєстратора про право власності №17111163 від 22.10.2016 на нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 157,7 кв. м., житловою площею 79,9 кв. м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «Приватбанк», а також скасувати державну реєстрацію права власності ПАТ КБ «Приватбанк» на таке нерухоме майно.

В той же час, щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 колегія зазначає наступне.

В абзаці третьому частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (у редакції, чинній на момент звернення з позовом та ухвалення оскаржуваного рішення), зокрема, встановлювалося, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

Тобто, порядок дій державного реєстратора у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення врегульований чинними нині абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, за змістом яких якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про речові права, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню (крім відповідних випадків). Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення.

Відповідні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 - слід скасувати, та у задоволенні цієї вимоги відмовити.

Підстав для зміни чи скасування рішення суду в іншій частині немає.

Керуючись ч. 4 ст. 258, 265, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ст. 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 17 лютого 2022 року у частині визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 скасувати, та у задоволенні цієї вимоги відмовити.

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 листопада 2023 року.

Головуюча:

Судді: