Справа № 587/1101/23
13 вересня 2023 року Сумський районний суд Сумської області під головуванням судді Степаненка О.А., за участю секретаря судового засідання Бузової Т.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельних ділянок, що перебувають у спільній частковій власності,
В судове засідання позивачка не з`явилася, представник позивача в письмовій заяві позовні вимоги підтримав повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час повідомлявся, заяв чи клопотань від нього не надходило. Представник позивача повідомив, що відповідач в телефонній розмові повідомив його, що в судове засідання з`явитись не зможе, оскільки виїхав до іншої області.
Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши письмові докази по справі, з`ясувавши правові позиції сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
27.04.2006 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_1 частину земельної ділянки площею 0,0955 га, з яких: для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,0152 га та ведення особистого селянського господарства - 0,0803 га із загальної площі 0,4199 га, що розташована в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки та копією Витягу з Державного реєстру правочинів №2328817 від 27.04.2006 року (а.с.15-16).
13.10.2006 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 на приватизованій земельній ділянці (а.с.19-20).
Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.10.2006 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,3244 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд, для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.21-22).
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Поняття, зміст права власності та його реалізація закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, згідно з якими право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Згідно із ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.
Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Частиною 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.
Співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації (ч. ч. 1, 3 ст. 364 ЦК України).
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Частиною 1 ст. 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.
При вирішенні спору про поділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого поділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого відсутні підстави, він ухвалює рішення про застосування саме такого варіанту поділу. Якщо ж відсутній погоджений або встановлений варіант порядку користування земельною ділянкою, то суд здійснює поділ в натурі земельної ділянки з дотриманням розміру часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 листопада 2017 року у справі № 6-2454цс16, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 листопада 2018 року у справі № 283/1087/17.
У ч. 4 ст. 120 ЗК України вказано, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Встановивши, що між сторонами не досягнуто домовленості про поділ земельних ділянок, а спільне користування та володіння цим нерухомим майном є неможливим, суд дійшов висновку, що найбільш зручним для сторін та, відповідно, доцільним варіантом поділу земельних ділянок є поділ згідно варіанту поділу, визначеному у Технічній документації із землеустрою щодо поділу земельних ділянок, виготовленому ТОВ «Опус Ресурс», в якому визначена площа і конфігурація новостворених земельних ділянок. Заперечень щодо такого порядку вирішення спору від сторін не надійшло. Таким чином, суд вважає за необхідне припинити право спільної часткової власності сторін, визнавши спірні земельні ділянки як самостійні об`єкти при розподілі. Такий порядок розподілу не порушує право власності кожного із сторін та спрямований на фактичне вирішення спору і захист прав як позивача так і відповідача.
Крім того, такий порядок поділу в натурі земельних ділянок є найменш обтяжливим для обох співвласників та буде сприяти справедливому землекористуванню, а також надасть можливість сторонам ізольовано один від одного користуватися цими об`єктами без завдання шкоди правам та інтересам кожної сторони.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 2147,20 грн. витрат по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 133, 139, 141, 247, 257, 263-265, 268 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Стягнути ОСОБА_2 ( рнокпп НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( рнокпп НОМЕР_1 ) 2147,20 гривень повернення судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А.Степаненко