Номер провадження: 22-ц/813/2180/23
Справа № 522/3105/21
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апеляційні скарги ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Альфа-Банк», нова назва «Сенс Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року, постановленого під головуванням судді Павлик І.А., повний текст рішення складений 08 листопада 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до акціонерного товариства «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 про визнання незаконним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення запису про державну реєстрацію права власності, витребування майна та поновлення права власності, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до КП «Агенція реєстраційних послуг», АТ «Альфа-Банк», ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, припинення запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна, в якому просили:

- визнати незаконними рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47989948 від 29.07.2019, прийняте державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В., на підставі якого за АТ «Укрсоцбанк» було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 101 квартиру АДРЕСА_1 ;

- припинити запис про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером: 101 квартиру АДРЕСА_1 за АТ «Укрсоцбанк», здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47989948 від 29.07.2019, прийнятого державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В.;

- витребувати нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_2 та поновити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що 15.07.2007 року вони придбали у спільну сумісну власність квартиру під АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е., зареєстрованим в реєстрі за № 427.

18.06.2007 між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк» був укладений договір кредиту № 2007/686-Ф03.9/186, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове платне користування грошові кошти, а ОСОБА_4 зобов`язувався повернути їх в строки та на умовах, передбачених вказаним договором. В якості забезпечення виконання даного зобов`язання було укладено іпотечний договір між ОСОБА_4 та АКБ «Укрсоцбанк», відповідно до умов якого предметом іпотеки виступила зазначена вище квартира, яка належить позивачам на праві спільної сумісної власності.

Однак, у жовтні 2019 року ОСОБА_3 випадково дізналася від орендарів квартири про існування листа, у якому повідомляється про їх виселення у зв`язку зі зміною власника квартири. Перевіривши усі обставини позивачами було встановлено, що новим власником квартири є АКБ «Укрсоцбанк», який задовольнив забезпечені іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, а державним реєстратором було прийнято рішення та здійснено державну реєстрацію права власності на дану квартиру за банком, а згодом за ОСОБА_2 .

Позивачі вважають дії відповідачів незаконними та такими, що вчинені з чисельними порушеннями вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим звернулися до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволений частково.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме квартиру під АДРЕСА_1 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, АТ «Сенс Банк» (АТ«Альфа-Банк»), звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, винести постанову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, не надання обставинам справи належної оцінки, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що квартира, яка перебуває в іпотеці банку є спільним майном подружжя. Також є хибним та незаконним посилання позивача на необхідність окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, оскільки застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, яке міститься в іпотечному договорі прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Вважає, що заявлення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння є передчасним та одночасне заявлення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування рішення державного реєстратора не є належним способом захисту порушеного права. Крім того вважає передчасним висновок суду про те, що державному реєстратору не було надано повний пакет документів, так як апелянт вважає, що позивачі були належним чином повідомлені про надходження від банка письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору, а неотримання цієї вимоги банка не свідчить, що позивачу невідомо про його існування.

Також, не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , представник ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду. Також звертає увагу, що внаслідок рішення суду, позивачі залишаються власниками нерухомого майна, яке було придбано за рахунок кредитних коштів та отримують додатковий прибуток, не виконавши обов`язку з повернення кредитних коштів, при цьому у відповідача ОСОБА_2 , як добросовісного набувача виникає надмірний тягар у зв`язку із завданням суттєвих збитків без відповідної компенсації.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , адвокат Пипа А.О., представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просить відмовити у задоволені апеляційної скарги в повному обсязі, рішення суду залишити без змін, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, як таких, що не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду та які не можуть бути підставами для його скасування.

В судове засідання, призначене на 08 листопада 2023 року представник КП «Агенція реєстраційних послуг» не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 121 т. 4).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання та явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Найди Д.І., представника ОСОБА_2 , Борщенко К.Ю., представника АТ «Альфа-Банк», нова назва «Сенс Банк», адвоката Пипи А.О., представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , перевіривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає не в повній мірі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.06.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (кредитор; правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» змінено в подальшому назву на АТ «Сенс Банк») і ОСОБА_4 (позичальник) укладено договір кредиту № 2007/686-Ф03.9/186, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 235 700 дол. США зі сплатою 12,7 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 17.06.2032 з метою придбання квартири АДРЕСА_1 .

На час укладення зазначеного договору покупець ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 17.06.1995 № 629.

18.06.2007 року між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

18.06.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, за умовами якого іпотекодавець з метою забезпечення виконання ним своїх кредитних зобов`язань за договором № 2007/686-Ф03.9/186 передав іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.06.2007 № 14970034 власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_4 .

Згідно з умовами п. 4.1 зазначеного іпотечного договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки.

Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 4.5.3 іпотечного договору).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, 29.07.2019 року державним реєстратором КП «Агенція реєстраційних послуг» Манютою С.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 47989948; номер запису про право власності: 32588739; дата державної реєстрації: 25.07.2019, згідно з яким новим власником квартири АДРЕСА_2 стало АТ «Укрсоцбанк».

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 21.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чапським А.Е. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49794691 та 21.11.2019 проведено реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 ; номер запису про право власності: 34254699. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер: 4526 від 21.11.2019.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_3 наявне суб`єктивне матеріальне права, про захист якого подано позов.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується в повній мірі, за наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.06.2007 року між АКБ СР «Укрсоцбанком» та ОСОБА_4 укладено договір кредиту на суму 235 700 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_2 (а.с. 32-34 т. 1).

За договором купівлі-продажу 18.06.2007 року ОСОБА_4 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 29 т. 1)

В забезпечення отриманого кредиту, ОСОБА_4 18.06.2007 року уклав АКБ СР «Укрсоцбанком» договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 (а.с. 36-38 т. 1).

Колегія суддів, звертає увагу на те, що право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя врегульовано в статті 65 СК України.

Відповідно до якої дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавець у вказаній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

З урахуванням того, що іпотечний договір укладений ОСОБА_4 , колегія суддів приходить до висновку про те, що права ОСОБА_3 , яка надавала тільки згоду на вчинення договору іпотеки спільного майна, але не була стороною договору, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір.

Аналогічний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 274/4134/15-ц (провадження № 61-806св22).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладаючи у 2007 році іпотечний договір, іпотекодавець не узгоджував з іпотекодержателем умови щодо автоматичного звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття ним права власності у порядку реєстрації такого права державним реєстратором нотаріусом, а, значить, таку згоду він не надав, а надав лише згоду на задоволення забезпеченої іпотекою вимоги у порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку укладення окремого договору про задоволення таких вимог, який і міг бути єдиною підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи

на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, положення Закону України «Про іпотеку» прямо вказують, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що п. 4.5. іпотечного договору, передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів ; п. 4.5.3. шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку , встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 193 т. 1).

Аналіз вищевказаного пункту 4.5. договору іпотеки від 18 червня 2007 року свідчить про те, що сторони договору у цьому пункті обумовили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі домовленості сторін про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто закріпили іпотечне застереження про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Отже, зазначений вище пункт договору іпотеки містить відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням.

Таким чином, суд при частковому задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 помилково послалися на відсутність іпотечного застереження у договорі іпотеки, оскільки тлумачення вищевказаного пункту договору іпотеки необхідно розуміти як іпотечне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування вказаного позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справа № 199/8324/19, Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 363/2337/19.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 в частині витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме квартири під АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державну реєстрацію права власності за АТ «Укрсоцбанк» державним реєстратором Манютою С.В. проведено без дотримання встановленого статтею 35 Закону України «Про іпотеку» тридцяти денного строку для направлення письмової вимоги про усунення порушення.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повній мірі, за наступних підстав.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.11.2015 року № 1127 встановлено, що державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки також подаються:

1) Копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) Документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя, у разі коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону».

У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 750/10129/18 (провадження № 61-4971св20) вказано, що:

«пунктом 4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право за своїм вибором звернути стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду (підпункт 4.5.1); на підставі виконавчого напису нотаріуса (підпункт 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.4); шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (підпункт 4.5.5).

Згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону України № 800-VI іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закону № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що із прийняттям названого закону законодавець обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом. Отже, законодавцем визначено як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за змістом частини першої статті 33 та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зазначила те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі №643/6211/18 (провадження №61-1134св20): «договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 6.2. іпотечного договору, усі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, або вручені особисто за зазначеними адресатами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Згідно з п. 6.3. Іпотечного договору, цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення основного зобов`язання. Дія цього договору також припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку».

26 червня 2019 року Банком на адреси ОСОБА_4 були направлені повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, що підтверджується списком відправки кореспонденції №367 та поштовою квитанцією зі штампом (а.с. 188, зв.б., 190, зв.б., 199 т. 1).

Матеріали справи містять лише направлення повідомлення ОСОБА_4 , однак відповідно до п. 6.2. іпотечного договору датою отримання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

За таких підстав, колегія судді приходить висновку про те, що 30 денний строк починається саме з дня або особистого вручення, або з дати поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.

Колегія суддів приходить висновку, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про недотримання банком 30 денного строку на пред`явлення вимоги, а тому недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Колегія суддів, вважає вірним висновок суду про те, що спірна квартира незаконно вибула із власності ОСОБА_4 та станом на час звернення позивача до суду з даним позовом право власності на цю квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , а відтак належним способом захисту порушених прав позивача є витребування майна з його незаконного володіння є неналежним способом захисту порушених прав позивача.

За наведених підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційних скарг АТ «Сенс Банк» (АТ «Альфа-Банк») та адвоката Найда Д.І., представника ОСОБА_2 є частково обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги адвоката Найда Д.І., представника ОСОБА_2 , про те, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, та в нього виникає надмірний тягар у зв`язку із завданням суттєвих збитків без відповідної компенсації, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно може бути витребувано від добросовісного набувача шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Таке витребування застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.

Судом встановлено, що банком не дотримано процедуру повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому квартира вибула з володіння ОСОБА_4 поза межами його волі, що в свою чергу є підставою для звернення до суду з віндикаційним позовом саме до добросовісного набувача.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасуванню, з постановленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 , та зміни рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк», нова назва «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасувати.

Прийняти в цій частині постанову.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2021 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 16 листопада 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова