Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 16.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 13.02.2023
Номер судового провадження: не визначено
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 757/13800/21-ц

номер провадження 22-ц/824/210/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,учасники справи: представники відповідачів Линник Я.В., Станкевич О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року /суддя Ільєва Т.Г./

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Національного Банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державної казначейської служби України про стягнення збитків, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява до Держави України в особі Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Державної казначейської служби України про відшкодування збитків. Позивач просив суд стягнути з держави Україна через Державну казначейську службу України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 3 016 819,21 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року у задоволенні позову відмовлено./а.с. 148-160/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши позовні вимоги.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що НБУ має достатній обсяг повноважень та зобов`язаний виконувати регулятивні функції, спрямовані на недопущення вчинення дій, які призведуть до неплатоспроможності банку, та призведуть до порушення прав вкладників. НБУ свідомо допустив перебування ОСОБА_2 на посаді виконуючого обов`язки керівника банку протягом 11 місяців (з 23 лютого 2011 року по 30 січня 2012 року). Відповідні положення статут AT «Банк «Таврика» були зареєстровані в НБУ, про що прямо зазначено у вироку суду відносно ОСОБА_2 . При цьому НБУ було відомо про відсутність бездоганної ділової репутації вищевказаної особи, разом з тим, НБУ не скористався жодним зі способів банківського нагляду та банківського контролю. Вказані обставини дали можливість ОСОБА_2 укласти договір, який суперечить вимогам закону, та перерахувати кошти на рахунок закордонного банку «Meinl Bank AG» і здійснити 27.11.2012 року списання коштів по нікчемному, відповідно до законодавства України, правочину, що призвело до втрати платоспроможності банку «Таврика». Наголошував і на тому, що уповноважені особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «Банк «Таврика» не вчинили реальних дій, спрямованих на повернення незаконно перерахованих коштів в сумі 26 502 636,59 доларів США, внаслідок чого банк «Таврика» втратив платоспроможність. Вказував, що у постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 826/9802/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду зазначив, що бездіяльність НБУ щодо невжиття належних заходів забезпечення захисту законних інтересів вкладників і кредиторів, яка призвела до порушень прав вкладників у вигляді неповернутих грошових коштів, за певних обставин може розцінюватись як шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади. Особи, що постраждали внаслідок такої бездіяльності можуть вимагати компенсації відповідно до ст. 1173 ЦК України, оскільки нездатність національних органів вжити передбачених законом заходів, спрямованих на забезпечення вкладників можливості забрати власні заощадження є підставою для відшкодування шкоди державою.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Жегуліна А. звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її вимог. Вказувала, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб хоча і наділений певними владними повноваженнями, не входить до системи органів виконавчої влади, не має закріпленого в Законі статусу органу державної влади, не має всіх ознак органу державної влади. Наголошував, що позивачем не доведено в чому полягає протиправна поведінка Фонду гарантування при виведенні неплатоспроможного AT «Банк «Таврика» з ринку. Адже всі твердження ОСОБА_1 стосовно того, що Фондом не вживалися заходи для задоволення вимог кредиторів AT «Банк «Таврика», у тому числі, пов`язані із не вжиттям заходів з повернення 26 502 636,59 Доларів США, а також те, що дії Фонду призвели до неплатоспроможності Банку є хибними. Вказані обставини підтверджують, що в діях Фонду відсутній склад цивільного правопорушення.

Представник НБУ Станкевич О. також звернувся з відзивом на апеляційну скаргу, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її вимог. Вказував, щодо відсутності елементів правопорушення та, відповідно, недоведеності позивачем тих обставини, на які останній посилається як на підставу своїх вимог. Так, позивачем не доведено, що внаслідок дій (бездіяльності) Національного банку було порушено його право на отримання коштів за договорами банківського вкладу. Також, позивачем не доведено наявності завданої шкоди та вини, як необхідних елементів складу цивільного правопорушення. Відповідно, відсутній і причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленими до стягнення збитками. Також наголошував, що судом адміністративної юрисдикції встановлено відсутність протиправних рішень, дій чи бездіяльності Національного банку стосовно ПАТ «БАНК «ТАВРИКА», а прийняті Національним банком постанови про віднесення ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були. Отже, наголошував, що позивачем не доведено, що внаслідок прийняття рішень/дій/бездіяльності Національного банку, порушено його право як клієнта ПАТ «БАНК «ТАВРИКА» на отримання коштів за договором банківського вкладу, не доведено завдану шкоду позивачу, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями та завданою шкодою.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 звернулись з заявами про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, які апеляційним судом відхилені з огляду на відсутність технічної можливості - відсутності в день засідання колегії суду вільних залів судових засідань які містять необхідне обладнання.

Крім того, ОСОБА_3 звернувся з заявою про відкладення судового засідання для можливості його організації в режимі відеоконференції, яке судом апеляційної інстанції також відхилено з огляду на таке.

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім.

Так, позов подано ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_3 у березні 2021 року. У матеріалах справи міститься достатньо документів - обміну правовими позиціями між сторонами.

Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами, явка представника в суді апеляційної інстанції повинна бути обов`язково забезпечена. Відсутні також і будь-які посилання на виключні додаткові пояснення, які можуть надаватись лише за явки представника.

Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності апелянта та його представника у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі - ОСОБА_1 є сином та спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_4 зберігала грошові кошти на депозитному рахунку у АТ «Банк «Таврика». Грошові кошти були розміщені за вкладним (депозитним) договором «Пенсійний» №ПСГ(391)9555 від 11.01.2012 року.

20 грудня 2012 року НБУ прийнято постанову № 548, якою ПАТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних і з 21.12.2012 року в АТ «Банк «Таврика» введено тимчасову адміністрацію.

Постановою Правління Національного банку України від 20.03.2013 року №97 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію «Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2013 року №17 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Банк «Таврика» з 21.03.2013 року.

За рахунок коштів фонду гарантування вкладів ОСОБА_4 отримала гарантовану виплату в сумі 200 000 грн.

Залишок грошових коштів в сумі 3 016 819,21 грн. (три мільйони шістнадцять тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень 21 коп.) були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів та віднесена до 4 черги, що відповідало ч. І ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що підтверджується листом Уповноваженої особи Фону гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» від 11.07.2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Позивач по справі, ОСОБА_1 , успадкував кредиторську заборгованість АТ «Банк «Таврика» перед ОСОБА_4 в сумі 3016819,21 грн., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.06.2017 року, яке видане приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Салтан Валерією Валеріївною, по спадковій справі №10/2017 (зареєстровано в реєстрі за №2385). Копія вказаного документу додається.

28.11.2018 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про проведення державної реєстрації припинення ПАТ «Банк «Таврика» як юридичної особи, отже, ліквідація банку вважається завершеною, а сам банк ліквідованим.

Внаслідок процедури ліквідації банку кредиторські вимоги 4 черги погашені не були, а тому позивач ОСОБА_1 , як він вважає, внаслідок ліквідації банку, зазнав збитків в сумі 3 016 819,21 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався нормами статті 2 ЗУ «Про Національний банк України», про те, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Основною функцією Національного банку України, згідно статті 6 Закону України «Про Національний банк України», є забезпечення стабільності грошової одиниці України, а однією з інших функцій передбачених статтею 7 Закону України «Про Національний банк України» є здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про Національний банк України» головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк України здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк України здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до статті 67 Закону України «Про банки і банківську діяльність» метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Наглядова діяльність Національного банку України охоплює всі банки, їх відокремлені підрозділи, афілійованих та споріднених осіб банків, банківські групи, учасників банківських груп на території України та за кордоном, установи іноземних банків в Україні, а також інших юридичних та фізичних осіб у частині дотримання вимог цього Закону щодо здійснення банківської діяльності.

Відповідно до пунктів 7, 12, 13 частини першої статті 73 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі порушення банками або іншими особами, які можуть бути об`єктом перевірки Національного банку України відповідно до цього Закону, банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку України, його вимог, встановлених відповідно до статті 66 цього Закону, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать: обмеження, зупинення чи припинення здійснення окремих видів здійснюваних банком операцій; віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного; відкликання банківської ліцензії та ліквідація банку.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права та має відокремлене майно. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів.

Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку, чітко визначений Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гранування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, але не виключно: здійснює повноваження органів управління банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку та/або будь-яких інших осіб стосовно банку та визнання банку потерпілим, а також заявляти від імені та в інтересах банку цивільні позови про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку.

Частиною 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до: пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку; та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

Згідно із частиною 1 статті 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Механізм відшкодування шкоди кредиторам та повернення коштів, отриманих під час виконання уповноваженою особою Фонду заходів, чітко визначений чинним законодавством.

Відповідно до Закону про систему гарантування, виведення неплатоспроможних банків з ринку шляхом здійснення тимчасової адміністрації і ліквідації, є виключною компетенцію Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Так, Законом про систему гарантування чітко визначено процедуру повернення вкладів, а саме статтею 45 Закону про систему гарантування передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку, на підставі яких Фонд складає реєстр акцептованих вимог кредиторів та спрямовує кошти, одержані в результаті

З ліквідації та продажу майна (активів) банку на задоволення вимог кредиторів у порядку черговості (ст.ст. 49, 52 Закону про систему гарантування).

Частиною першою статті 26 Закону про систему гарантування Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Залишок невиплаченої суми повинен повертатися в порядку черговості, встановленої статтею 52 цього Закону. Зокрема вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує суму, визначену Фондом, погашаються у четверту чергу. З врахуванням зазначеного, суд погоджується з позицію представника Фонду, який вказує, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві підтвердив факт того, що його матір ОСОБА_4 отримала за рахунок коштів Фонду гарантовану суму відшкодування за вкладом в розмірі 200 000,00 грн., а залишок коштів в розміры 3 016 819,21 грн. були включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Таврика» та віднесена до 4-ї черги.

Судом встановлено, що Фондом вживаються заходи щодо стягнення майнової шкоди в розмірі 26 502 632,50 доларів США в межах судової справи № 753/2965/20, а також з пов`язаних осіб АТ «Банк «Таврика» в межах судової справи № 910/12803/18 на суму 2 679 888 731,86 грн.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірних висновків, що у випадку прийняття остаточних рішень у справах № 753/2965/20, № 910/12803/18 на користь Фонду гарантування, кошти, стягнені при примусовому виконанні вказаних рішень суду на виконання ч. 9 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» будуть спрямовані Фондом на задоволення вимог кредиторів банку у черговості встановленій законом.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банки є економічно незалежними. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Національний банк не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором. Така ж норма передбачена і в ст. 4 ЗУ «Про Національний банк України», відповідно до якої Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.

Отже, аналіз вищезазначених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що позивач зобов`язаний довести:наявність протиправної поведінки, збитки, яких позивач, начебто, зазнав, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та збитками.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою полягає в тому, що протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Позивач зобов`язаний довести, що збитки, які начебто йому були завдані, є наслідком саме даного порушення боржником зобов`язання, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.03.2018 у справі № 918/216/17).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом (постанова Верховного Суду України від 12.02.2014 у справі № 6-168цс13).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду, яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана якимись іншими обставинами.

При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб`єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки заподіювана шкоди.

Вищевказані висновки щодо застосування норм права викладені в постановах Верховного Суду від 22.05.2018 по справі № 915/1015/16. від 25.06.2018 по справі № 916 1991/17. від 12.06.2018 по справі № 908/999/17.

Судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами протиправної поведінки з боку Національного банку України, оскільки винесені ним постанови про віднесення Банку до категорії проблемних, неплатоспроможних та про відкликання банківської ліцензії, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були. (Дана позиція є аналогічною у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі № 757/63349/19-ц.)

Також, позивач не надає жодних доказів того, що саме внаслідок дій або ж бездіяльності Національного банку України, порушено його право як кредитора ПАТ «Банк «Таврика» на отримання коштів за договорами банківського вкладу також не доведено завдану йому шкоду (розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні статей 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України), не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та неправомірними діями.

Також судом першої інстанції вірно зазначено про те, що віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження процедури ліквідації банку не має наслідком припинення зобов`язання між банком та клієнтом. (Дана позиція узгоджується у постанові Верховного Суду у справі № 910/5000/18 від 02.07.2019).

Враховуючи зазначене, не надано належних підтверджень, що саме діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідачів завдано шкоди позивачеві, та не надано належних доказів, які б прямо вказували на те, що дії відповідачів визнанні протиправними та незаконними, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про те, що НБУ має достатній обсяг повноважень та зобов`язаний виконувати регулятивні функції, спрямовані на недопущення вчинення дій, які призведуть до неплатоспроможності банку, та призведуть до порушення прав вкладників, те, що НБУ свідомо допустив перебування ОСОБА_2 на посаді виконуючого обов`язки керівника банку протягом 11 місяців, при цьому НБУ було відомо про відсутність бездоганної ділової репутації вищевказаної особи, разом з тим, НБУ не скористався жодним зі способів банківського нагляду та банківського контролю, що дало можливість ОСОБА_2 укласти договір, який суперечить вимогам закону, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2019 у справі № 826/6233/15 відмовлено позивачам у задоволенні позову повністю у справі про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідачів, зобов`язання вчинити дії стосовно ПАТ «Банк «Таврика».

Так, Шостий апеляційний адміністративний суд у постанові від 18.06.2019 у справі № 826/6233/15, встановив, що вчинені НБУ дії, у зв`язку з призначенням інспекційної перевірки Банку, відповідають функціям та повноваженням Національного банку України, та характеризуються як активна поведінка суб`єкта владних повноважень у сфері наглядової діяльності, що спрямована на забезпечення дотримання ПАТ «Банк «Таврика» вимог законодавства України і встановлених нормативів, з метою забезпечення стабільності банківської системи та захисту інтересів вкладників та кредиторів банку. Судом встановлено, що рішення Національного банку України від 23.11.2012 року №906 «Про зупинення здійснення окремих видів операцій публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» та постанова Правління Національного банку України від 20.12.2012 р. М 548 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних» не суперечить нормам Закону України «Про банки та банківську діяльність» та прийнято відповідно до вимог Положення про застосування Національним банком України заходів впливу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 р. № 346, а також прийняті відповідно до діючого законодавства України та без перевищення наданих йому законом повноважень.

Таким чином, судом адміністративної юрисдикції встановлено відсутність протиправних рішень, дій чи бездіяльності Національного банку стосовно ПАТ «Банк «Таврика», а прийняті Національним банком постанови про віднесення ПАТ «Банк «Таврика» до категорії неплатоспроможних, про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію, відповідають положенням закону, є чинними та скасовані не були.

Крім того, відповідно до ст. 67 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» /в ред. станом на 16.06.2011 р./, на яку апелянт здійснює посилання в апеляційній скарзі наглядова діяльність НБУ полягає в тому, що банк має право здійснювати певні регулятивні та контролюючі заходи. Водночас, жодного посилання на норми закону, що передбачає прямий обов`язок НБУ та заходи відповідальності в разі неналежного контролю, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги, про те, що уповноважені особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «Банк «Таврика» не вчинили реальних дій, спрямованих на повернення незаконно перерахованих коштів в сумі 26 502 636,59 доларів США, внаслідок чого банк «Таврика» втратив платоспроможність, апеляційним судом відхиляються з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48 Закону України «Про систему гранування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, але не виключно: здійснює повноваження органів управління банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб; здійснює звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення в разі виявлення фактів шахрайства та інших протиправних дій працівників банку та/або будь-яких інших осіб стосовно банку та визнання банку потерпілим, а також заявляти від імені та в інтересах банку цивільні позови про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної банку.

У позові ОСОБА_1 посилається на обвинувальний вирок Апеляційного суду міста Києва № 753/2965/20 від 13.03.2017, яким визнано ОСОБА_2 винним у вчиненні кримінального правопорушення, що містить ознаки злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України в межах кримінального провадження № 0000096 в ЄРДР.

Крім того, судом встановлено, що 15.07.2020 р. Дарницький районний суд міста Києва виніс рішення у справі № 753/2965/20, яким позовні вимоги Фонду гранування вкладів фізичних осіб до ОСОБА_2 задовольнив в повному обсязі. Стягнув з останнього на користь Фонду майнову шкоду в розмірі 26 502 632,50 Доларів СІІІА

Постановою Київського апеляційного суду у справі № 753/2965/20 від 29.09.2020 апеляційну скаргу ОСОБА_2 було задоволено частково: рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.07.2020 в частині стягнення судового збору скасовано, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

29.09.2021 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду прийняв постанову у справі № 753/2965/20, якою касаційну скаргу до ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15.07.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 29.09.2020 без змін.

Станом на сьогоднішній день відкрито виконавче провадження № 63718729 з примусового виконання виконавчого листа у справі № 753/2965/20 та вчиняються всі необхідні дії для стягнення з ОСОБА_2 на користь ФГВФО 26 502 632,50 Доларів США.

Крім того, у провадженні господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/18526/21 за позовом Фонду гарантування до пов`язаних осіб AT «Банк «Таврика» про стягнення шкоди в розмірі 2 679 888 731,86 грн.

Водночас, апеляційний суд вказує на те, що відповідно до висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, в постановах від 13 серпня 2021 року у справі № 757/4166/19, від 16 червня 2022 року у справі № 757/75447/17-ц, кошти розміщені як банківські вклади не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, позивач помилково їх ототожнює, а тому відсутні підстави для стягнення зазначеної суми у порядку, встановленому статтею 1173 ЦК України із відповідачів.

Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 37, ч. 1 ст. 48, ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гранування вкладів фізичних осіб», Фондом було вжито належних заходів для реалізації покладених на нього Законом обов`язків щодо захисту інтересів кредиторів неплатоспроможного AT «Банк «Таврика» та продовжують вчинятися дії для притягнення винних у неплатоспроможності банківської установи осіб та стягнення з них завданої банку майнової шкоди.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначено, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів, а тому, фактично опосередковане задоволення вимог одного з кредиторів, порушить баланс відносно інших вимог кредиторів банку.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...