Номер провадження: 22-ц/813/2851/23
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Дришлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Нечитайло А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2022 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» про визнання пункту договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

08 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Акціонерного товариства «Юнекс-Банк», в якій просив суд визнати умову кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 31.10.2018, укладеного між Акціонерним товариством «Юнекс-Банк» та ОСОБА_1 , щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за п.п. 1.5.3. п. 1.5 договору недійсною з моменту укладення договору, стягнути з Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої комісії у розмірі згідно з наданим відповідачем розрахунком.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилається на те, що 30.10.2018 між ним та АТ «Юнекс-Банк» було укладено договір №10.139.1018.ФО_К, відповідно до умов якого він отримав кредит. Згідно з п. 1.2 договору мета договору споживчі потреби. Відповідно до умов п. 1.5 договору за користування кредитом позичальник сплачує: проценти за користування кредитом щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 10% річних; комісію за надання кредиту одноразово, не пізніше дня отримання кредиту в розмірі 0% від суми кредиту, визначеної в п. 1.1 цього договору; комісію за обслуговування кредиту щомісячно, в розмірі 2,49% від суми кредиту, визначеної в п. 1.1 цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтентних платежів. Проте, позивач вважає, що обов`язок зі сплати комісії за обслуговування кредиту, про яку йдеться в п. 1.5 договору, є несправедливою умовою договору, яка суперечить статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.1-17).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 вирішено відмовити (а.с. 111-119).

Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що вважає оскаржуване рішення необ`єктивним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував жодного доводу позивача, а також не взяв до уваги практику Верховного Суду, на яку посилався позивач. Апелянт вказував на те, що суд першої інстанції не врахував той факт, що оскільки кредит надавався на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Апелянт повідомив, що умовами кредитного договору не визначено в чому полягає надання банком послуг за обслуговування кредиту та яка природа цих послуг, не вказано це і в паспорті споживчого кредиту. Також, апелянт зазначив, що у відзиві на позов відповідач жодним чином не вказав у чому полягає сутність надання послуг за обслуговування кредиту. Тому, апелянт вважає, що суд першої інстанції не дослідив дану обставину та помилково дійшов висновку про те, що банк мав право нараховувати комісію за здійснення послуг. При цьому, апелянт наголошує, що відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачем тлумачиться на користь споживача. Також, апелянт повідомив, що він є інвалідом другої групи, копія посвідчення знаходиться в матеріалах справи, а тому звільняється від сплати судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 123-128).

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 10, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці та тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило затягування розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Сторони в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження обставини, що п.п.1.5.3. п.1.5. Кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30 жовтня 2018 року, суперечив актам цивільного законодавства, а тому безпідставним є посилання на порушення положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки на час укладання спірного правочину дані норми законодавства вже втратили чинність.

Висновки касаційних інстанцій, на які посилається ОСОБА_1 , були сформовані при розгляді справ, де оспорювалися кредитні договори, що були укладені до 2016 року, а тому на них розповсюджувалися дані норми права.

Як до, так і на час підписання кредитного договору, банком було надано позичальнику повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір.

Зміст п.п.1.5.3. п.1.5. кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30 жовтня 2018 року, відповідно до якого була встановлена комісія за обслуговування кредиту, жодним чином не суперечив нормам Закону України «Про споживче кредитування».

Закон України «Про споживче кредитування», не забороняє включати до загальних витрат за споживчим кредитом комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи

Як вбачається з матеріалів справи, 30 жовтня 2018 року між Акціонерним товариством «Юнекс Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №10.139.1018.ФО_К, відповідно до умов якого, банк на умовах цього договору надав позичальнику кредит у сумі 29 990,00 грн, терміном користування до 30 жовтня 2021 року, а позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти, сплатити комісії, нараховані проценти за користування кредитом та інші платежі в порядку, в строки та на умовах, передбачених цим договором, а також виконати інші умови цього договору.

Відповідно до умов п.1.5. договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти за користування кредитом - щомісячно, із розрахунку фіксованої процентної ставки 10.00 % (десять процентів) річних; комісію за надання кредиту - одноразово, не пізніше дня отримання кредиту, в розмірі 0.00% (нуль процентів) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору; комісію за обслуговування кредиту - щомісячно, в розмірі 2,49% (два цілих і сорок дев`ять сотих процента) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів.

Відповідно до п. 2.2. комісія за обслуговування кредиту нараховується щомісячно, один раз на місяць та в останній день строку кредитування. Комісія за обслуговування кредиту не нараховується за поточний місяць, якщо дата повного погашення кредиту припадає на 1 число місяця (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 3.4.1 позичальник має право одержувати від Банку інформацію про заборгованість за кредитом, комісії за обслуговування, процентами та іншими платежами за цим Договором (а.с. 11 оборот).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості позивач сплатив в погашення комісії 23 149,25 грн (а.с. 32).

Нормативно-правове регулювання

За ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Стаття 627 ЦК України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції на момент укладення кредитного договору, цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до п. 4 ч. 1 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції на момент укладення кредитного договору, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

За положеннями ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

08.06.2017 Правління Національного банку України постановою № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до пункту 5 цих Правил Банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до додатку 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції на момент укладення кредитного договору, після укладення договору про споживчий кредит, кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 цього ж Закону умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Як роз`яснила Велика палата Верховного Суду в своїй постанові від 13.07.2022 в справі № 496/3134/19 комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20), на яку посилається заявник на підтвердження наявності підстав касаційного оскарження судових рішень у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Оцінка апеляційного суду

За обставинами даної справи зі змісту положень кредитного договору №10.139.1018.ФО_К від 30.10.2018 неможливо встановити за які саме послуги банку позичальником сплачується комісія за обслуговування кредиту, в чому саме полягає це обслуговування тощо. В кредитному договорі міститься лише обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту щомісячно в розмірі 2,49% (два цілих і сорок дев`ять сотих процента) від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. цього договору, яка включається до складу щомісячних ануїтетних платежів. Разом з тим в чому полягає вказана комісія відомостей ані кредитний договір, ані паспорт споживчого кредитування не містять.

Відповідно до п. 3.4.1 позичальник має право одержувати від Банку інформацію про заборгованість за кредитом, комісії за обслуговування, процентами та іншими платежами за цим Договором.

Положення ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» встановлює вид та об`єм послуг банку з обслуговування кредиту, які є безоплатними для позичальника. Враховуючи вказані обставини в контекстному взаємозв`язку з наведеними положеннями законодавства, роз`ясненнями суду вищої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що положення пункту 1.5.3 кредитного договору від 30.10.2018 суперечать положенням ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому таке положення є нікчемним.

Суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням. Наведена позиція узгоджується з висновками КЦС ВС в постановах від 14.09.2022 в справі № 755/11636/21, від 16.11.2022 в справі № 755/9486/21, від 14.09.2022 в справі 712/12028/20.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

На підставі наведеного апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача сплаченої комісії за договором.

Щодо вимог про визнання пункту договору недійним, апеляційний суд зауважує, що в тому разі якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обгрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обгрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (постанова ВП ВС від 13.07.2022 в справі № 496/3134/19).

Отже, вимога про визнання недійсним пункту договору не підлягає задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту порушеного права.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті спору вище вказаних обставин справи не врахував та дійшов помилкових висновків,апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України, частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суд першої інстанції та приймає нове про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 908 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 січня 2022 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму сплаченої комісії в розмірі 23 149,25 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Юнекс-Банк» () на користь Держави України судовий збір за подання позовної заяви в сумі 908 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1362 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький