судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
20 вересня 2023 року
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Пророка В. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. розглянув в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Харків) Поліщук Олена Валентинівна, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року, і постановою від 20 вересня 2023 року залишив цю касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. З урахуванням змісту позовних вимог, змісту судових рішень судів попередніх інстанцій у цій справі, у тому числі оскаржуваного судового рішення, та аргументів їх прийняття, встановлених фактичних обставин цієї справи, аргументів відповідної касаційної скарги та аргументів прийнятого Верховним Судом до розгляду відзиву, викладених у постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 рокуу цій справі, вважаю за необхідне зазначити наступне.
2. Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд безпідставно проігнорував пропозицію скаржниці відступити від правового висновку Верховного Суду, викладеного у його постанові від 09 лютого 2022 року у справі № 709/769/19, у цьому конкретному випадку є фактичним зверненням з цією ж вимогою до Верховного Суду, що й обумовлює одну з підстав касаційного оскарження - пункт 2 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (в редакції,чинній на момент вчинення відповідних процесуальних дій, далі - ЦПК України).
3. Необхідно уточнити, що у касаційній скарзі був визначений вичерпний перелік постанов Верховного Суду, правові висновки яких, на думку скаржниці, апеляційний суд не врахував всупереч вимогам частини четвертої статті 263 ЦПК України. Але посилання скаржниці на постанови Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 370/999/16-ц та від 11 грудня 2019 року у справі № 265/5040/13-ц є безпідставними, виходячи з їх формулювань, оскільки цитування змісту правових норм, якими керувався Верховний Суд, та його висновків у межах касаційного перегляду щодо безпосереднього факту дотримання судами попередніх інстанцій норм ЦПК України у конкретних, встановлених ними, обставинах іншої справи не є правовим висновком Верховного Суду у контексті пункту першого частини другої статті 389 ЦПК України.
5. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (частина перша статті 19 Конституції України).
6. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом (частина перша статті 24 Конституції України).
7. Загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність (пункти п'ятий та шостий частини першої статті 3 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - ЦК України).
8. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав цих вимог суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (відповідно до частин другої, третьої та шостої статті 13 ЦК України).
9. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).
10. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (відповідно до частин першої та другої статті 1220 ЦК України).
11. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (частина перша статті 1222 ЦК України).
12. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (відповідно до частин другої та третьої статті 1223 ЦК України).
13. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (частина перша статті 1258 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1259 ЦК України діти спадкодавця входять до першої черги спадкоємців.
14. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).
15. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частина друга статті 1269 ЦК України).
16. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого цією статтею ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (згідно із частиною першою статті 1272 ЦК України).
17. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).
18. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією України і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (в актуальній редакції далі - Закон про судоустрій)).
19. Нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі (частини перша та друга статті 63 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» у редакції, чинній на момент відкриття спадщини за ОСОБА_3 ).
21. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття (пункт 3.2 глави 10 Порядку).
23. Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи відсутні підстави для висновку про те, що відповідачка на момент відкриття спадщини за померлим батьком не знала про існування позивачки та її родинні зв'язки із ним.
24. Суди попередніх інстанцій не встановили, що відповідачка повідомила нотаріуса про наявність іншої потенційної спадкоємиці, що нотаріус здійснив інформування позивачки про відкриття спадщини відповідно до Порядку.
25. Верховний Суд України у своїй постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12 дійшов правового висновку про те, що частина 3 статті 1272 ЦК України, яка передбачає, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини, має застосовуватись, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж відповідний строк пропущений через те, що спадкоємиць не знав про спадкову масу і це єдина підстава пропуску строку, оскільки інших перешкод встановлено не було, то положення частини третьої статті 1272 ЦК України взагалі не застосовуються у цьому випадку.
26. У подальшому зазначений правовий підхід був розвинутий Верховним Судом України (дивитись постанови від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15 та від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16) до наступного правового висновку. За змістом частини третьої статті 1272 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Відповідний правовий висновок у такому формулюванні фактично зводиться до того, що факт незнання спадкоємця про смерть спадкодавця взагалі не підпадає під дію частини третьої статті 1272 ЦК України та не передбачає можливість отримання додаткового строку на прийняття спадщини - за будь-яких розумних та справедливих підстав, про що більш докладно далі.
28. У своїх постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 750/262/20 та від 12 квітня 2021 року у справі № 589/1863/13-ц Верховний Суд разом із застосуванням вище зазначеного підходу також дійшов висновку про те, що недобросовісна поведінка іншого спадкоємця, який успадкував за померлим спадкодавцем, щодо неповідомлення про факт смерті чи наявність інших спадкодавців при оформленні спадкової справи не є поважною причиною у розумінні частини третьої статті 1272 ЦК України для визначення додаткового строку для прийняття спадщини. А у постанові від 01 червня 2022 року у справі № 148/1805/20 Верховний Суд зазначив також, що й невиконання нотаріусом своїх зобов'язань, передбачених законом, з приводу повідомлення спадкоємців про відкриття спадщини спадкодавця, жодним чином не впливає на поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини спадкоємцем за законом.
29. Зазначений підхід у його абсолютизмі є помилковим.
30. Одним з основних завдань спадкування є забезпечення правонаступництва прав щодо майна у осіб, які мають на це право відповідно до визначених законом як актом суспільного консенсусу умов та критеріїв.
31. Щодо більш досконалої оцінки поняття поважності причин пропуску строку, передбаченої частиною третьою статті 1272 ЦК України, у контексті саме неподаної заяви про прийняття спадщини Верховний Суд висловився, наприклад, у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 та від 28 березня 2022 року у справі № 750/2158/21, зазначивши, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, у тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.
32. Разом з тим, у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 Верховний Суд (яку згадує і апеляційний суд у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення) вже викладав правовий висновок з приводу того, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.
33. По-перше, умовою звернення особи із заявою про прийняття спадщини є відповідність цієї особи вимогам, встановленим у Книзі шостій ЦК України. У ЦК України (або інших нормативних актах) жодним чином не сказано, що потенційний спадкоємець має моніторити життя та здоров'я спадкодавця (як за законом, так й за заповітом). Отже, сама по собі обізнаність спадкоємця про факт смерті спадкодавця не визначена законом як умова виникнення його права на прийняття ним спадщини - у даному випадку цією умовою є факт смерті спадкодавця як такий.
34. Спадкодавець не є «майном» чи «активом» спадкоємців, яким вони по аналогії із дією принципу «власність зобов'язує» мають цікавитись життям спадкодавця так само як і станом власного майна (активів). Законодавство, у тому числі спадкове, наділяє осіб інструментами реагування на певні взаємостосунки між ними, які можуть знаходити своє вираження у реалізації волі спадкодавця щодо спадкоємців та сприйнятті цієї волі останніми (заповіт, усунення від права на спадкування, відмова від прийняття спадщини, відмова від прийняття спадщини на користь іншої особи тощо), але у широкому розумінні не формує ці стосунки (правовідносини) між особами, не обмежує характер цих стосунків (правовідносин) та не встановлює особам рамки цих стосунків (правовідносин). Зокрема, спадкоємцями можуть бути як особи, які проживали із спадкодавцем (мали тісні родинні зв'язки), так і ті, що не проживали з ним, або взагалі не були пов'язані родинними зв'язками (у тому числі юридичні особи при спадкуванні за заповітом).
35. Не вбачається підстав говорити про виконання вимог статті 24 Конституції України в умовах формування судової практики, коли один спадкоємець обізнаний про виникнення у нього права спадкування (знає про смерть спадкодавця та відкриття спадщини) та обов'язків, які випливають з цього права та норм ЦК України (у тому числі щодо оформлення спадкових прав) здійснює реалізацію свого права, а інший спадкоємець, який навіть не знає про виникнення у нього такого права, а відтак і про дію зобов'язань, які покладаються на нього ЦК України у зв'язку із оформленням спадщини, дізнавшись про таке право поза межами встановленого законом шестимісячного строку позбавляється взагалі можливості реалізувати своє право.
36. Також відсутнє логічне пояснення того, чому незнання про заповіт є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, а незнання про подію, яка взагалі є підставою для спадкування як за заповітом, так і за законом - ні.
37. По-друге, навіть с точки зору підходу, який передбачає набагато більший рівень обов'язкової турботи та комунікації спадкоємців щодо спадкодавців, цей підхід також має суттєві вади, які мають бути виправлені. Спектр суспільних взаємостосунків громадян України дуже різноманітний, тому нема сенсу намагатися передбачити усі їх особливості, але варто формувати узагальнені підходи, які дають можливість забезпечувати як справедливе врегулювання спорів, так і можливість суду належним чином оцінити усі особливості конкретного спору. У зв'язку з цим достатніми є лише декілька загальних прикладів суспільних відносин, які вказують на недосконалість тієї, чи іншої юридичної концепції.
38. Зазначений підхід може спонукати недобросовісних спадкоємців до свідомих маніпуляцій та зловживань з метою заволодіння майном спадкодавця та усунення інших спадкоємців від спадкування. Наприклад, є хвороби, які можуть тривати більше шести місяців та спричиняти неможливість активної комунікації хворого спадкодавця з усіма своїми спадкоємцями, особливо тими, які знаходяться, далеко від нього за кордоном. Абсолютно нормальною є практика, коли такі спадкоємці цікавляться станом спадкодавця через інших спадкоємців, які мають можливість перебувати поряд з ним. Отже, такий віддалений спадкоємець жодним чином не захищений від того, що інший спадкоємець може відверто вводити його в оману щодо стану спадкодавця, не повідомляючи про його фактичну смерть. У цій ситуації, особливо якщо такі повідомлення недобросовісного спадкоємця жодним чином юридично не фіксувалися, добросовісний потенційний спадкоємець позбавляється можливості чесно успадкувати будь-яке майно спадкодавця, а відповідний правовий підхід до розуміння незнання спадкоємцем про смерть спадкодавця у контексті частини третьої статті 1272 ЦК України перетворюється на складовий елемент незаконного способу усунення недобросовісними спадкоємцями інших спадкоємців від спадкування. Тобто такий абсолютистський підхід до факту незнання спадкоємцем про смерть спадкодавця у контексті частини третьої статті 1272 ЦК України призводить не до захисту прав, а до створення можливостей їх свідомого порушення.
39. У ситуації, коли спадкоємець не знає про факт смерті спадкодавця та виникнення у нього певних обов'язків у разі свідомого прийняття або відмови від прийняття спадщини, дії будь-якого іншого спадкоємця, який вживає заходів для того, щоб зазначений спадкоємець і не міг дізнатися про відповідний факт з метою усунення його від спадкування, мають ретельно вивчатися судами, а узагальнений висновок про те, що не знання про смерть спадкодавця не є поважною причиною пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, перетворюється на підставу зняття з суду обов'язку відповідного дослідження обставин справи та інструмент потурання судом такій недобросовісній особі у порушенні вимоги правових норм, зокрема статті 13 ЦК України. А відтак, такий підхід не відповідає завданню суду, викладеному у частині першій статті 2 Закону про судоустрій.
40. Треба розуміти, що затяжна хвороба може спіткати не тільки спадкодавця, а й, наприклад, спадкоємця. Але за практикою, яка склалася, виходить, що якщо спадкоємець знав про смерть спадкодавця, але не зміг вчасно звернутися з заявою про отримання спадщини через хворобу, то це може бути поважною причиною для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини. Але якщо спадкоємець у силу тієї ж самої довготривалої хвороби не зміг навіть дізнатися про смерть спадкодавця, то він фактично позбавляється будь-якої можливості спадкування за ним, якщо не звернувся вчасно з відповідною заявою. При цьому не існує жодного розумного пояснення, чому у першому випадку має бути можливість захисту відповідного права, а у другому - ні. Це не має пояснень навіть з точки зору висування вимоги до наявності соціальних зв'язків та комунікації (належного рівня піклування) між особами, які є учасниками спадкових відносин. Ситуація може бути ускладнена ще й фактом паралельної хвороби спадкодавця.
41. Також з точки зору формування узагальнених правових позицій, Верховний Суд не може не враховувати суспільний контекст сьогодення. Відбувається збройна агресія російської федерації проти України. Багато сімей роз'єднані - частина перебуває в Україні, частина за кордоном. В умовах військових дій та регулярних обстрілів мирних міст України російською федерацією є постійний ризик втрати життя людиною в Україні. Соціальні зв'язки розірвані - за неможливості дізнатися про стан здоров'я, наприклад, спадкодавця безпосередньо у нього, вже не обов'язково можна буде зробити це у сусіда, або знайомого, оскільки люди шукають прихисток у різних частинах як України, так й світу. Треба також не забувати про громадян України, які перебувають на тимчасово окупованих територіях. Можливості їх комунікації та підтримання зв'язків з родичами є ще більш обмеженими. Це є загальновідомою та публічною інформацію.
42. Накладання на ці обставини зазначеного підходу у його абсолютизмі призведе не до захисту прав людей, а до спотворення цього захисту. Такий підхід не може бути виправданим. Отже, помилковим є підхід, відповідно до якого незнання спадкоємцем про смерть не може за будь-яких обставин бути підставою для застосування частини третьої статті 1272 ЦК України.
43. Вирішуючи питання про поважність причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини суд має виходити з того, що відсутність обізнаності про законні підстави виникнення відповідного права та, як наслідок, початку строку його реалізації, передбаченого законом, за своєю суттю є умовою, яка виключає можливість реалізації цього права, а тому дійсно відсутні підстави говорити, що це є обставина, яка створює об'єктивні, непереборні або істотні труднощі у поданні заяви про прийняття спадщини. Об'єктивні, непереборні або істотні труднощі можуть виникати у спадкоємця, який знає про факт смерті спадкодавця, у зв'язку з чим знає (має знати) про наявність у нього певного строку для прийняття його спадщини, але зіштовхується з певними обставинами, які йому заважають це зробити. У цьому випадку суд оцінює характер цих обставин. Незнання ж про смерть спадкодавця - це не факт, який підтверджує відповідні труднощі, а факт, який за своєю суттю вказує на неможливість подання заяви про прийняття спадщини до моменту, коли особа дізнається про смерть спадкодавця.
44. Не можна застосовувати відповідальність у вигляді позбавлення права отримати спадщину за невиконання умови закону (подання заяви про прийняття спадщини у встановлений строк) до особи, яка не знала про виникнення обставини, яка передбачає виникнення у неї такого права на отримання спадщини та обов'язку вчинити певні дії для цього. Простіше кажучи - не можна не виконати те, про що навіть не знав.
45. А тому є безпідставним та таким, що не виконує завдання Конституції України, ЦК України та судочинства підхід, що незнання про смерть спадкодавця не є поважною причиною пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини та ототожнення цього факту із об'єктивними, непереборними або істотними труднощами у поданні цієї заяви.
46. Отже, необхідна зміна цієї правової позиції, яка не є ситуативною (заради обстави, створених у країні відповідною агресією), а має виконувати завдання формування універсального та більш гнучкого підходу до розуміння частини третьої статті 1272 ЦК України.
47. А дотримуючись цілі гнучкості удосконаленого підходу до відповідного розуміння частини третьої статті 1272 ЦК України неможливо не звернути увагу на те, що й протилежний абсолютистський підхід є помилковим. Не можна стверджувати про необхідність застосування частини третьої статті 1272 ЦК України лише на підставі встановленого факту про те, що спадкоємець не знав про смерть спадкодавця. Такий підхід також матиме наслідком зловживання та здатен спричинити несправедливий баланс у захисті прав спадкоємців.
48. При цьому треба враховувати, що спадкування, яке, у тому числі, забезпечує правонаступництво щодо об'єктів цивільного обороту, у широкому розумінні має сприяти розвитку та стабільності суспільно-економічних відносин у країні. Успадковане майно може бути об'єктом різних правочинів на протязі тривалого періоду часу, може бути основою планування різноманітних суспільних відносин громадянами. Втручання у ці процеси через значні проміжки часу після смерті спадкодавця спадкоємців, які з будь-яких причин не знали про цю смерть, у контексті реалізації ними частини третьої статті 1272 ЦК України здатне негативно вплинути та ускладнити розвиток та стабільність суспільно-економічних відносин у країні. Отже, з цієї точки зору у загальному розумінні це також питання публічного інтересу - інтересу держави. А тому у цьому питанні має місце завдання щодо пошуку балансу між публічним інтересом держави та приватним інтересом конкретного спадкоємця.
49. Строк, протягом якого спадкоємець може реалізувати своє право, передбачене частиною третьою статті 1272 ЦК України, законодавець не встановив, залишивши це питання фактично на розсуд суду. Очевидним є те, що цей строк не може бути безмежним з точки зору захисту зазначеного публічного інтересу держави та розумного компромісу між цим інтересом та приватним інтересом конкретного спадкоємця.
50. Закон покладає на особу, яка здійснює заведення спадкової справи після смерті спадкодавця та її ведення, зобов'язання повідомити усіх спадкоємців про відкриття відповідної спадщини з метою захисту інтересів цих спадкоємців, зокрема, забезпечення їх обізнаності про право звернутися із заявою про прийняття спадщини. Не може невиконання цього обов'язку, встановленого законом, вважатись таким, що жодним чином не впливає на зазначене право спадкоємців та не впливає на підстави захисту можливості реалізувати це право. Тому факт повідомлення чи неповідомлення, зокрема нотаріусом, спадкоємця, який пропустив строк звернення із заявою про прийняття спадщини, про смерть спадкодавця та відкриття його спадщини має враховуватись судом при застосуванні частини третьої статті 1272 ЦК України й у контексті відсутності у цього спадкоємця інформації про смерть спадкодавця.
51. Вивчаючи факт незнання будь-якого спадкоємця про смерть спадкодавця у контексті частини третьої статті 1272 ЦК України суд має комплексно оцінити: 1) чи є пропущення строку звернення із заявою про прийняття спадщини наслідком виключно незнання про смерть спадкодавця, а не об'єктивних, непереборних, істотних труднощів щодо вчинення обізнаного про смерть спадкоємця дій з приводу прийняття відповідної спадщини; 2) чи були підстави, через які спадкоємець не знав про цю смерть, об'єктивними - такими, що не залежать від волі спадкоємця, яку можна було відповідно до принципу розумності реалізувати; 3) чи були вжиті усі заходи, передбачені законом, для повідомлення цього спадкоємця про смерть спадкодавця уповноваженими особами, на яких покладене це завдання; 4) чи встановлено факт приховування іншим спадкоємцем або спадкоємцями від цього спадкоємця інформації про смерть спадкодавця, або від зазначеної уповноваженої особи інформації про наявність цього спадкоємця; 5) чи були дії спадкоємця, який не знав про смерть спадкодавця, щодо оформлення спадщини добросовісними після того, як він дізнався про цю смерть, зокрема, чи звернувся він за реалізацією свого права, передбаченого частиною третьою статті 1272 ЦК України, протягом розумного строку, який не має перевищувати шести місяців, до суду; 6) чи можна вважати виправданим та розумним строк, який пройшов з моменту смерті спадкодавця до моменту звернення його спадкоємця, який не знав про цю смерть, до суду за реалізацією свого права, передбаченого частиною третьою статті 1272 ЦК України; 7) чи є інші об'єктивні підстави, які перешкоджають застосуванню частини третьої статті 1272 ЦК України.
На моє переконання, відповідно до зазначеного вище Верховний Суд, керуючись статтею 404 ЦПК України, мав передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою описаного відступу від зазначеного правового висновку.
Суддя В. В. Пророк