Справа № 336/9502/21
Пр. № 2/336/169/2023
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Цекеєва Ірина Олександрівна, про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним спадкового договору,

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора, визнання недійсним спадкового договору.

В позові зазначив, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 5-210 та свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 5-212, що видані 4 листопада 2009 року державним нотаріусом п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Козиряцькою О.В., ОСОБА_1 належить 5/16 частин будинку АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 332 квадратних метрів. На означеній земельній ділянці знаходяться житловий будинок, зазначений в технічній документації літерою А житловою площею 34,8 квадратних метрів загальною площею 89 квадратних метрів та інші споруди. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину № 5-20, № 5-208 від 04.11.2009 року, а також свідоцтва про право власності на частку у праві спільної сумісної власності подружжя від 04.11.2009 року іншим учасником права спільної власності на будинок була ОСОБА_3 , якій належали 11/16 частин вказаного будинку. До будинку прибудована господарська споруда, зазначена в технічній документації літерою А-1, що мала статус самовільної споруди і через яку між співвласниками будинку існували спори про визнання права власності. Не зважаючи на наявність означених спорів, державний реєстратор Запорізького міського управління юстиції Запорізької області вніс до державного реєстру речових прав на нерухомість записи про право власності ОСОБА_3 на частки в праві спільної власності на будинок, а саме: запис про право власності на 1/16 частку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2-205 від 04.11.2009 року (1); - на 1/8 частину на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-208 від 04.11.2009 року (2); - на частину на підставі свідоцтва про право власності на частку в праві спільної власності на майно подружжя № 5-204 від 04.11.2009 року (3). Після внесення вказаних записів між ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений спадковий договір, за яким згадане майно передано відповідачці під умовою зобов`язання виконання розпорядження ОСОБА_4 . При цьому в спадковому договорі житлова площа будинку становить 52,3 квадратних метри на відміну від 34,8 квадратних метрів, що були згадані в свідоцтвах про право на спадщину та в свідоцтві про право власності на частку в праві спільної власності на майно подружжя, окрім того, в договорі наявне посилання на площу земельної ділянки, яка є більшою ніж та, яка вказана в зазначених свідоцтвах (0,0343 га замість 332 квадратних метрів), оскільки відповідно до довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 20.11.2012 року площа земельної ділянки, що була виділена рішенням виконкому Сталінської робочої ради від 27.07.1954 року для здійснення індивідуального житлового будівництва, становила 332 квадратних метри. 24 грудня 2016 року сталася смерть ОСОБА_3 і право власності на належні їй 11/16 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі вказаного спадкового договору було зареєстровано за ОСОБА_2 , яка в жовтні 2018 року звернулась до суду з позовом про визначення порядку користування будинком, виходячи з того, що його площа становить 52,3 квадратних метри, тобто з урахуванням самовільної прибудови. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили, позов задоволено. Реєстрація права власності на житловий будинок зі збільшеною площею за рахунок прибудови літ. А-1 вчинена із порушенням вимог закону та порушує право власності ОСОБА_1 , оскільки саме він зводив цю споруду та користувався і користується нею до теперішнього часу. Така реєстрація здійснена з порушенням вимог чинних на той час нормативних актів, зокрема Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, у відсутність правовстановлюючих або інших документів, що підтверджують виникнення права на нерухоме майно, а саме: самочинну прибудову А-1, а також у відсутність згоди учасника спільної часткової власності на реєстрацію права власності на вказане майно.

Таким чином, незаконно зареєструвавши право власності на частку в праві спільної власності на будинок, ОСОБА_3 була не вправі розпоряджатися цією часткою, в тому числі укладати спадковий договір, у зв`язку з чим цей договір є недійсним як такий, що суперечить вимогам цивільного законодавства.

На підставі наведених доводів позивач просить:

-визнати незаконними та скасувати рішення державного реєстратора Шаповалова О.А. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на частки в праві спільної часткової власності на будинок АДРЕСА_1 , а саме:

-рішення № 21103745 від 05.05.2015 року про реєстрацію права на 1/16 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-205 від 04.11.2009 року (номер запису про право власності 9569060);

-рішення № 21103241 від 05.05.2015 року про реєстрацію права на 1/8 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-208 від 04.11.2009 року (номер запису про право власності 9568783);

-рішення № 21102773 від 05.05.2015 року про реєстрацію права на 1/2 частину будинку на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя № 5-204 від 04.11.2009 року (номер запису про право власності 9568579);

-визнати недійсним спадковий договір про відчуження 11/16 частин будинку АДРЕСА_1 , що укладений 8 травня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 25.11.2021 року відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження.

На підставі ухвали суду від 25.11.2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 відмовлено.

12 вересня 2022 року на підставі ухвали суду підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду.

В цей же день, а саме: 12 вересня 2022 року, задоволено клопотання представника позивача про витребування у приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвої І.О. спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .

На підставі ухвали суду від 20 лютого 2023 року в справі за клопотанням представника позивача в Запорізькому обласному державному нотаріальному архіві витребувано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 14.08.2023 року за клопотанням представника позивача у П`ятої запорізької державної нотаріальної контори витребувано копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 .

В судовому засіданні 20 лютого 2023 року представник позивачки адвокат Сімонець Є.О. підтримала вимоги позову. Просить про його задоволення.

Представник відповідачки проти задоволення позову заперечує, зазначивши в обґрунтування своєї позиції таке.

Вимога про скасування рішень про державну реєстрацію права власності пред`явлена до неналежного відповідача, оскільки департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради створений 26 лютого 2016 року, тоді як оспорювані рішення про реєстрацію прийняті 5 травня 2015 року, при цьому він не є правонаступником реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, яка є припиненою та не має правонаступників. У випадку пред`явлення позову до неналежного відповідача останній може бути заміненим судом на належного за клопотанням позивача, прерогативою якого є право вибору особи, до якої належить пред`являти позовні вимоги. Зазначене клопотання має бути поданим протягом підготовчого провадження в справі, а якщо справа розглядається за правилами спрощеного провадження, - до початку першого засідання в справі, і у виняткових випадках після спливу вказаних строків, - коли позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову про підставу залучення такого співвідповідача або заміну неналежного відповідача. Наслідки неподання такого клопотання полягають у відмові в задоволенні позову до особи, яка не має відповідати за пред`явленими вимогами.

Як випливає з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позивач зареєстрував своє право власності на частку в праві спільної часткової власності 14 грудня 2018 року також у відсутність запису про наявність самочинних споруд, проте дії державного реєстратора йому не вбачаються незаконними, що свідчить про однобокий підхід до оцінки законності реєстрації речових прав на нерухомість.

Що стосується законності спадкового договору, він укладений за встановленою процедурою, у відповідності до вимог закону посвідчений нотаріально, з моменту його укладення, а саме: з 8 травня 2015 року, він ніким не оспорювався. На його підставі відповідач здійснила реєстрацію права власності на належні їй 11/16 частин нерухомого майна. Пред`являючи відповідні вимоги 22 листопада 2021 року, позивач пропустив давність звернення до суду, яка обчислюється трьома роками з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Пропущення вказаного строку тягне за собою відмову в задоволенні позову, і так як позивач, достеменно обізнаний про наявність спадкового договору, звернувся до суду лише в 2021 році, про поважність причини пропущення давності не зазначає, позовні вимоги в цій частині підлягають залишенню без задоволення.

Що стосується самого змісту порушеного, на думку позивача, права, протягом 2009-2015 років в законодавстві та нормативних актах були прийняті зміни, які автоматично скасували самочинність прибудов та побудов, що зведені до 1992 року. Таким чином, наведені зміни в законодавстві зумовили збільшення площі нерухомого майна, що перебуває у спільній власності сторін, без зміни розміру часток кожного з них.

У зв`язку з викладеним представник відповідачки просить про відмову у задоволенні позову.

Представник другого відповідача, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явився, але надав відзив на позов, з якого випливає таке.

Позов задоволенню не підлягає, зауважує представник, оскільки державну реєстрацію в 2015 році здійснювали органи державної реєстрації, що утворені Міністерством юстиції України, які на підставі внесених до законодавства про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень змін були ліквідовані, а відповідач не є правонаступником Запорізького міського управління юстиції, яким було здійснено реєстрацію, тому є неналежним відповідачем. Окрім того, зазначено у відзиві, за висновками в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 року № 823/2042/16 належним відповідачем в справі про скасування рішення про державну реєстрацію права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровані.

Що стосується виконаних реєстраційних дій, представник відповідача зазначив, що згідно із статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції, яка діяла на момент виконання спірної дії, а саме: станом на 1 травня 2015 року, державна реєстрація проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом з заявою. У відповідності до пункту 37 «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, що діяв на момент державної реєстрації права на нерухомість, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат. Таким чином, свідоцтво про право на спадщину, надане під час реєстрації, є підставою для вчинення оспорюваних записів про реєстрацію, що цілком відповідає наведеним вимогам законодавства.

Згідно із пунктом 20 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, з метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно відомості про його площу (загальну та (за наявності) житлову). У відповідності до поданого заявником технічного паспорту на нерухомість загальну площу об`єкта становили 89 квадратних метрів, а житлову 52,3 квадратних метри, тому посягань на законність в частині зазначення площі будинку в діях реєстратора немає. Означена площа вказана з урахуванням площі житлової прибудови А-1, яка не позначена як самочинне будівництво (і взагалі в технічному паспорті відсутні посилання на самовільні споруди за вказаною адресою), оскільки в силу пункту 3.2. розділу 3 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 127 від 24.03.3001 року, не є самочинними будинки та господарські споруди, що побудовані до 5 серпня 1992 року.

У зв`язку з викладеним представник просить про відмову у задоволенні позову.

В судове засідання 30 жовтня 2023 року позивач, належним чином повідомлений про дату час, та місце вирішення справи, не з`явився.

Його представник надала письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та проведення судового розгляду у відсутність позивача та його представника.

З аналогічною заявою в частині прохання про розв`язання спору без її участі звернулась відповідачка.

Третя особа також подала заяву аналогічного змісту.

Зазначені обставини зумовили вирішення справи у відсутність її учасників.

З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань.

Судом встановлено, що сторонам на праві спільної часткової власності належить будинок АДРЕСА_1 . Позивач є власником 11/16 частин вказаного майна, відповідачу належить 5/16 його частин.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2021 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яке набрало законної сили, встановлений порядок користування нерухомим майном за вказаною адресою.

Підставою для реєстрації права власності відповідачки на означену частку в праві спільної часткової власності на нерухоме майно є спадковий договір, укладений 8 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

За змістом вказаного договору, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О., в разі смерті відчужувача, яким за договором є ОСОБА_3 , набувач ОСОБА_5 набуває право власності на 11/16 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_3 (а. с. 40-41).

Право на належну ОСОБА_3 частку в праві спільного майна на нерухомість зареєстроване державним реєстратором Запорізького міського управління юстиції Шаповаловим О.Є.: на 1/16 частину будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-205 від 04.11.2009 року рішенням № 21103745 від 05.05.2015 року (номер запису про право власності 9569060); на 1/8 частину будинку - на підставі свідоцтва про право на спадщину № 5-208 від 04.11.2009 року рішенням № 21103241 від 05.05.2015 року (номер запису про право власності 9568783); на 1/2 частину будинку - на підставі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя № 5-204 від 04.11.2009 року рішенням № 21102773 від 05.05.2015 року (номер запису про право власності 9568579) (а. с. 39).

Вирішуючи вимоги позову про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , суд виходить з такого.

За змістом позову відповідач оспорює право позивачки на належність їй частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , в певному розмірі, який (розмір), на думку позивача, визначений з урахуванням площі самочинно збудованої прибудови, право власності на яку зареєстроване шляхом прийняття оспорюваних рішень державного реєстратора.

У відповідності до статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що внормовує підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень, державна реєстрація проводиться на підставі, зокрема, свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону.

За змістом статті 37 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013 року, що діяв на момент здійснення реєстрації права власності за ОСОБА_3 , до документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, відносяться, зокрема, свідоцтва про право на спадщину, видані нотаріусом або консульською установою України.

Для проведення державної реєстрації речових прав заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає копію документа, що посвідчує його особу (ст. 38 «Порядку…»).

З метою проведення державної реєстрації виникнення права власності державний реєстратор вносить до запису про нерухоме майно відомості про площу об`єкта нерухомого майна (загальну та (за наявності) житлову), адресу об`єкта нерухомого майна, як випливає із змісту ст. 20 «Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1141 від 26.10.2022 року, в редакції, що діяла на момент реєстрації виникнення права власності у ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що у відомостях, що містив поданий разом з заявою про реєстрацію права на нерухомість технічний паспорт, була наявна інформація про те, що загальна площа об`єкту нерухомості, право на частку в праві спільної власності на який просила зареєструвати заявник, становить 89 квадратних метри, а житлова площа обчислюється 53,3 квадратних метрів, і саме ця інформація була занесена до Державного реєстру. Посилання в технічному паспорті на наявність самочинних споруд на території прибудинкової ділянки відсутні, тому немає на них посилань і в запису про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі нерухомості.

Як зазначено судом, підставою для внесення запису про реєстрацію стали передбачені законодавством документи, посилання на які містяться в реєстрі, що свідчить про дотримання реєстратором внормованої законодавством процедури.

В технічному паспорті, наданому заявником для реєстрації права власності, відсутні посилання на самочинне будівництво, що як таке, що побудовано до 5 серпня 1992 року, не належить до самочинного у відповідності до пункту 3.2. розділу 3 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.03.2001 року.

Проте, навіть за обставин існування на земельній ділянці самочинного будівництва, його державна реєстрація не припиняє правовий режим цього майна як самочинного будівництва, оскільки державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

З наведеного випливає, що порушень права відповідача з боку державного реєстратора в спорі, який виник з приводу розміру частки в праві спільної часткової власності на нерухоме майно з іншим співвласником, за яким зареєстрована ця частка в певному розмірі, немає.

Такий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, і його в силу положень ст. 263 ЦПК України враховує суд при розв`язанні справи.

Як зазначено в постановах Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 461/8641/19, від 09.08.2022 у справі № 266/2666/19, від 10.08.2022 у справі № 565/315/21, від 10.08.2022 у справі № 725/873/20, державний реєстратор/нотаріус є неналежним відповідачем за вимогою про скасування державної реєстрації права.

Верховний Суд у зазначених справах, враховуючи зміст і характер відносин між учасниками справи з урахуванням установлених обставин справи, дійшов висновку, що спір у справі в частині пред`явлених позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора виник між позивачем і особою, за якою було зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, державний реєстратор є неналежним відповідачем у справі, а тому в задоволенні позовних вимоги до вказаного відповідача слід було відмовити з цієї підстави.

Позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності не може бути звернена до реєстратора, якого позивач визначив відповідачем, оскільки реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

У зв`язку з викладеним суд не вбачає підстав для задоволення вимог до Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, оскільки оспорювані рішення державного реєстратора прийняті у відповідності до вимог закону, за встановленою спеціальним законодавством процедурою.

Вирішуючи вимоги позову до ОСОБА_2 , суд враховує таке.

Як вже зазначено судом, рішення державного реєстратора від 05.05.2015 року прийняті на підставі правовстановлюючих документів, надання яких передбачено законодавством про державну реєстрацію речових прав на нерухомість.

Посилання відповідача на збільшення площі будинку, що перебуває у спільній власності сторін, в записах про державну реєстрацію, і відповідно, - у спадковому договорі ґрунтується на його переконанні, що розмір площі порівняно з фактичною площею збільшений за рахунок площі самовільної прибудови А-1, яка неправомірно зазначена як така, право на яку набуте у встановленому законом порядку.

Як вказано, відомості про площу об`єкту нерухомості в технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 містять інформацію про загальну площу будинку у 89 квадратних метри та житлову площу у 53,3 квадратних метрів та не містять відомостей про наявність на земельній ділянці самочинних споруд.

Саме ці відомості внесені державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва внормовано Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення». До 5 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності, тобто єдиним документом, що засвідчує факт існування такого об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації.

Висновок про те, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.01.2021 року у справі 1540/3952/18.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17.

У відповідності до пунктів 1.1 та 1.2 розділу 1 «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики № 127 від 24.03.2001 року, в редакції Наказу Міністерства регіонального

розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 658

від 28.12.2012 року ця Інструкції розроблена відповідно до чинного

законодавства з метою нормативно-методичного забезпечення

діяльності суб`єктів господарювання, які здійснюють технічну

інвентаризацію об`єктів нерухомого майна, і визначає порядок та методику проведення технічної інвентаризації збудованих (реконструйованих) будинків,

допоміжних будівель та споруд.

За змістом пункту 3.2 розділу 3 «Інструкції…» в редакції Наказу Міністерства регіонального розвитку,

будівництва та житлово-комунального господарства N 404

від 09.08.2012 року не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні

будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови

до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

Таким чином, відсутність в технічному паспорті, наданому реєстратору під час реєстрації права власності ОСОБА_3 , посилань на наявність на території садиби самочинного будівництва є таким, що ґрунтується на законі.

Збільшення за рахунок площі прибудови літ. А-1 площі житлового будинку, наслідком чого стало збільшення житлової площі, що припадає на частку кожного із співвласників, жодним чином не порушує права позивача, оскільки при цьому не змінюється розмір належних учасникам права спільної часткової власності часток.

Частку в нерухомому майні, що належить їй і яку мала набути і набула відповідачка ОСОБА_2 за умови виконання нею розпорядження відчужувача, ОСОБА_3 зробила предметом спадкового договору.

Вирішуючи вимоги про визнання недійсним спадкового договору, що укладений 8 травня 2015 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О., суд виходить з такого.

Поняття та види правочинів встановлені статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України.

Стаття 1302 ЦК України містить поняття спадкового договору, яким є договір, за яким одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, що означає правомірність правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України.

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК.

Як випливає із змісту ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Як випливає з п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За змістом п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину.

На думку позивача, спадковий договір має бути визнаним недійсним як такий, що суперечить нормам закону, оскільки відчужувач за спадковим договором розпорядилася майном, що не належить їй, так як не набула права на майно, до складу якого входить самочинне будівництво.

Суд не погоджується з вказаними твердженнями, оскільки, як вже зазначено, частка в праві спільної часткової власності на нерухомість, що не містить елементів самочинного будівництва та стала предметом спадкового договору, належала відчужувачу на законних підставах, і вона, у відсутність будь-яких заборон та обтяжень щодо цієї частки, розпорядилась нею на власний розсуд у відповідності до правил закону про здійснення права власності.

У зв`язку з викладеним у суду немає підстав для кваліфікації означеного правочину як такого, чий зміст суперечить вимогам законодавства, що виключає ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Оскільки лише порушене право підлягає захисту у випадку визнання поважними причин пропущення позовної давності, між тим суд не вбачає ознак порушення права позивача в діях відповідачів, він не розглядає клопотання відповідачки ОСОБА_2 про застосування давності та не оцінює доводи позивача про важність причин пропуску давності.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 202, 203, 205, 319, 376, 1302 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 77-81, 256, 257, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , до ОСОБА_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, , м. Запоріжжя, вул. Жуковського, 36, залишмити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складене 14 листопада 2023 року.

Суддя О.В. Щаслива