КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

01 березня 2023 року

справа № 753/7534/22

провадження № 22-ц/824/4159/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Музичко С.Г.,

суддів: Болотова Є.В., Кулікової С.В.

при секретарі: Яницькій О.Л.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року, постановлену під головуванням судді Комаревцевої Л.В., у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції м. Києва Савенкова О.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на дії та бездіяльність державного виконавця,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, заінтересовані особи: старший державний виконавець Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савенкова О.В., ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на дії та бездіяльність державного виконавця.

З урахуванням уточнень скарги заявлено наступні вимоги:

- визнати бездіяльність старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шавель (Савенкової) О.В., щодо не повернення виконавчих документів стягувачу на підставі частини 2 статті 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в межах зведеного виконавчого провадження №58322761 незаконною;

- зобов`язати старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Шавель (Савенкову) О.В., повернути виконавчі документи (№753/13705/13 від 05.11.2018, №753/13705/13 від 05.11.2018, №753/13705/13 від 13.08.2019, №753/13705/13 від 13.08.2019) стягувачу на підставі частини 2 статті 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в межах зведеного виконавчого провадження №58322761 (ВП№57607270, ВП№№57607449, П№59801120, ВП№981142).

- скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду скаржника за кордон застосоване до нього ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 серпня 2019 року у справі № 754/11076/19 за поданням старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування скарги скаржник посилається на те, що з часу відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчих листів Дарницького районного суду м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів, рішення суду виконувалось в міру можливості. Вважає, що виконавчі документи підлягають поверненню стягувачу, а дії державного виконавця щодо неповернення виконавчих документів стягувачу підлягають визнанню незаконними.

Обмеження у праві виїзду за кордон щодо скаржника перешкоджає виконанню судового рішення. Скаржник вказує на можливість працевлаштуватись за кордоном з орієнтовним розміром доходу 60000 грн. Боржник є волонтером та здійснює заходи щодо збору коштів спрямованих на захист обороноздатності та територіальної цілісності України від збройної агресії з боку Російської Федерації. Тому вважає, що встановлені судом обмеження у праві виїзду за кордон підлягають скасуванню.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 15 грудня 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, постановити нове рішення, яким подану скаргу задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з вересня 2021 року державним виконавцем не вчиняються заходи по виконавчому провадженні. Апелянт вказує на відсутність у нього майна, на яке може бути звернуто стягнення, а тому наявні підстави для застосування п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та повернення виконавчого документу стягувачу. Вважає, що обмеження у праві виїзду за кордон не є гарантією виконання судового рішення, та крім того, перешкоджає його виконанню, оскільки вказане обмеження позбавляє можливості працевлаштуватись ОСОБА_1 за кордоном.

В судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про місце, дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що рішення про повернення виконавчого документа стягувачу приймається державним виконавцем за наявності підстав, передбачених ст. 37 Закону № 1404 - V111, які є дискреційними повноваженнями виконавців, що визначає право останніх з питань, віднесених до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. Обставин для скасування обмежувальних заходів, накладених на заявника внаслідок невиконання зобов`язань, яке спричинило вжиття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, щов провадженні Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на примусовому виконанні, перебуває зведене виконавче провадження № 58322761 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості на загальну суму 2 224 158,94 грн. До складу зведеного виконавчого провадження входить чотири виконавчих провадження, а саме: ВП № 57607270 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва № 753/13705/13 від 05.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 2 201 238,02 грн; ВП № 57607449 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва № 753/13705/13 від 05.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 3 441,00 грн; ВП № 59801120 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва № 753/6763/19 від 13.08.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 768, 40 грн; ВП № 59801142 з примусового виконання виконавчого листа Дарницького районного суду міста Києва № 753/6763/19 від 13.08.2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 18 711, 52 грн.

06 листопада 2018 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все майно, а 08 листопада 2018 року про накладення арешту на грошові кошти, які містяться на рахунках.

08 лютого 2019 року постановою державного виконавця винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника.

З наданих суду доказів вбачається, що державним виконавцем направлялись запити до державних установ щодо виявлення майна боржника.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_1 вказав, що з вересня 2021 року жодних виконавчих дій направлених на здійснення виконавчого провадження державним виконавцем не вчиняється, коштів та майна на яке може бути звернено стягнення в боржника немає, а відтак державним виконавцем вчиняється бездіяльність щодо неповернення виконавчих документів стягувачу на підставі частини 2 статті 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в межах зведеного виконавчого провадження № 58322761.

З часу відкриття виконавчого провадження рішення суду боржником виконувалось, зважаючи на його фінансову спроможність. Поряд із цим, зважаючи на відсутність коштів та майна у боржника, вказує, що виконавчі документи підлягають поверненню стягувачу, а дії державного виконавця щодо неповернення виконавчих документів стягувачу підлягають визнанню незаконними.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Як вірно встановлено судом на час розгляду скарги зобов`язання покладені на ОСОБА_1 рішеннями судів у межах зведеного виконавчого провадження № 58322761, залишаються невиконаними.

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець є представником влади, діє від імені держави, перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень в порядку, передбаченому законом.

Пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень.

Частиною 8 цієї статті визначено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Судом, також встановлено, що із наявних у суду доказів вбачається, що державним виконавцем з часу відкриття виконавчого провадження до часу розгляду скарги вживались заходи відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків про те, що правомірність дій державного виконавця узгоджуюються з вимогами Закону України «Про виконавче провадження», оскільки належним доказом вжиття усіх передбачених Законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дії, є повне виконання рішення суду. Невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дії, що є недопустимим з огляду на положення ст. 129-1 Конституції України щодо обов`язковості судових рішень.

Крім того, ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року вже було розглянуто вимоги ОСОБА_1 , зокрема про визнання незаконними дій державного виконавця щодо неповернення виконавчих документів в межах зведеного виконавчого провадження №58322761, в задоволенні яких було відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 листопада 2022 року ухвалу Дарницького районного суду м. Києва залишено без змін.

З огляду на викладене твердження ОСОБА_1 щодо протиправних дій та бездіяльності державного виконавця не обґрунтовані, відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні вимог скарги щодо визнання бездіяльність старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савенкової О.В., щодо неповернення виконавчих документів стягувачу на підставі частини 2 статті 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в межах зведеного виконавчого провадження №58322761 незаконною; зобов`язання старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Савенкову О.В., повернути виконавчі документи (№753/13705/13 від 05.11.2018, №753/13705/13 від 05.11.2018, №753/13705/13 від 13.08.2019, №753/13705/13 від 13.08.2019) стягувачу на підставі частини 2 статті 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», в межах зведеного виконавчого провадження №58322761 (ВП№57607270, ВП№№57607449, П№59801120, ВП№981142).

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, передбачена можливість звернення виконавця до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості. Відповідно, суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи (ч. 3 ст. 441 ЦПК України).

02 серпня 2019 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими листами №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 2 201 238, 02 грн. та №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 3 441 грн.

14 квітня 2020 року, 25 березня 2021 року, 29 листопада 2021 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

10.08.2022 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - задоволено.

02.11.2022 постановою Київського апеляційного суду ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року скасовано, постановлено нове рішення наступного змісту. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовлено.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 441 Цивільного процесуального кодексу України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно із п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України встановлено, що суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Так, ухвалою суду від 02 серпня 2019 року тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими листами №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 2 201 238, 02 грн. та №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 3 441 грн.

При вирішенні скарги, судом вірно встановлено, що обмежувальний захід було застосовано до боржника у зв`язку із тривалим невиконанням боржником рішення суду. Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Суд дійшов вірних висновків про те, що при скасуванні обмежувальних заходів, судом не досліджується питання ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки дана обставина встановлюється судом при ухваленні рішення щодо обмеження його у права виїзду за межі України. Судом перевіряється наявність підстав для скасування встановленого обмеження, зокрема, чи виконано боржником рішення суду, внаслідок невиконання якого судом застосовано обмежувальні заходи.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на його імовірне працевлаштування за межами України з метою повернення боргу та виїзд до сім`ї, що перебуває за кордоном судом, оскільки скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України дозволить ухилитись від виконання судового рішення про стягнення грошових коштів.

Наявність правовстановлюючих документів на ліфт пасажирський в рахунок погашення заборгованості, за ціною електронних торгів який становить 165 220,50 грн. не свідчить про виконання рішення щодо стягнення заборгованості, яка складає 2 256769,79 грн, а тому не може бути достатньою підставою для скасування встановленого судом обмеження.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що в порушення вимог, закону державний виконавець подав на розгляд Деснянського районного суду міста Києва подання про поділ майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яке в подальшому відкликав, як безпідставне, оскільки таке майно скаржнику ніколи не належало, оскільки такі обставини не мають правого значення для вирішення скарги щодо зобов`язання повернути матеріали виконавчого провадження та скасування обмежувальних заходів та свідчать про вжиття заходів державного виконавця для виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржені до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя- допвідач:

Судді: