Справа номер 487/2983/23 Головуючий суду першої інстанції Лагода А. А.
Провадження номер 22-ц/812/1218/23 Доповідач суду апеляційної інстанції Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Локтіонової О. В.,

суддів: Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О. С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2023 року, ухвалене об 11 год 15 хв під головуванням судді Лагоди А. А. у приміщенні суду у м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 подав до суду вищезазначений позов, який обґрунтовував наступним.

Позивач вказував, що 17 квітня 2019 року на підставі письмового договору позики позичив ОСОБА_4 1 134 000 грн, що на той момент було еквівалентно 42 000 доларам США, які останній зобов`язувався повернути у строк до 17 жовтня 2019 року.

Про отримання грошей відповідач склав розписку.

У договорі позики сторонами було обумовлено, що у випадку збільшення банківського курсу вище 27 гривень за 1 долар США, позичальник за вимогою позикодавця має повернути суму боргу за курсом НБУ, встановленим на момент повернення позики.

ОСОБА_1 зазначав, що відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував. Кошти сплатив лише частково 23 вересня та 24 грудня 2020 року і 24 березня 2021 року.

23 грудня 2021 року за взаємною згодою сторін було складено розрахунок заборгованості, відповідно до якого сторони погодили, що станом на 17 листопада 2021 року її розмір складає 912 600 грн, що на той момент було еквівалентно 33 800 доларам США.

Зазначені кошти ОСОБА_4 зобов`язувався повернути у строк до 01 травня 2022 року. Однак в обумовлений строк їх не повернув.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у сумі 1 233 700 грн, що за курсом НБУ станом на 23 травня 2023 року еквівалентно 33 800 доларам США.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 23 серпня 2023 року подав уточнену позовну заяву про збільшення позовних вимог, яку ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2023 року залишено без розгляду, оскільки вона подана після закриття підготовчого судового засідання.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував, вказуючи на його безпідставність та необґрунтованість.

Відповідач зазначав, що, по-перше, укладаючи з позивачем договір позики, він діяв як директор приватного підприємства «Морське агентство НІКА», а тому він, як фізична особа не є належним відповідачем у цій справі, по-друге, відповідач вказував на те, що враховуючи розмір повернутих ним коштів, розмір заборгованості за договором позики складає 969 067,90 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 червня 2023 року забезпечено позов ОСОБА_1 шляхом накладання арешту на майно ОСОБА_4 у межах суми ціни позову у розмірі 1 233 700 грн та заборони його відчуження у будь-який спосіб.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

З ОСОБА_4 на користь позивача стягнуто заборгованість за договором позики у сумі 1 115 342,30 грн, що еквівалентно 30 500 доларам США та судові витрати у сумі 11 586,42 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач довів належними та допустимими доказами, що відповідач отримав від нього у борг грошові кошти, які у обумовлений строк у повному обсязі не повернув.

Судом відхилено посилання відповідача на те, що він укладав договір позики як представник приватного підприємства, оскільки зміст розписок та договору свідчить про те, що кошти отримувалися ОСОБА_5 як фізичною особою.

Визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач погасив перед ОСОБА_1 борг в сумі 11 500 доларів США, а тому поверненню підлягає решта позики, що еквівалентна сумі 30 500 доларів США.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_4 вказував на те, що зазначені ним обставини беззаперечно підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами.

Зокрема відповідач вказував, що укладаючи з позивачем договір позики, він посвідчив свій підпис на ньому печаткою приватного підприємства «Морське агентство НІКА», яке і є належним відповідачем за вимогами ОСОБА_1 .

Також відповідач зазначав, що суд першої інстанції дав помилкову оцінку наявним у справі розпискам про повернення боргу, а саме, зазначивши, що його мати ОСОБА_6 передавала ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення власного боргу. Відповідач наполягав на тому, що зміст розписок, складених позивачем про отримання коштів на погашення боргу, не вказує на наявність будь-яких інших договорів позики, окрім того який укладався з ОСОБА_4 . Він наполягав на тому, що повернув позивачу 15 500 доларів США.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

17 квітня 2019 року громадянин ОСОБА_1 уклав з громадянином ОСОБА_4 , який зазначав, що є засновником та директором ПП «Морське агентство НІКА», договір позики за умовами якого, ОСОБА_1 у присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 передав громадянину ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 1 134 000 грн, що на момент укладання договору по курсу Національного Банку України еквівалентно 42 000 доларам США.

Зазначену суму ОСОБА_4 зобов`язувався повернути ОСОБА_1 у строк до 17 жовтня 2019 року.

У договорі сторони також обумовили, що у випадку підвищення на момент повернення позики курсу долара США, встановленого НБУ, до рівня вище 27 грн за 1 долар США, позикодавець має право вимагати, а позичальник зобов`язаний повернути суму позики за курсом встановленим НБУ на день повернення коштів.

Підтвердженням повернення грошей є розписка складена позикодавцем. У випадку відсутність такої позика вважається неповернутою.

За згодою сторін відсотки за користування коштами не були встановлені.

Також сторони зазначили, що позичальник посвідчує свій підпис печаткою ПП «Морське агентство НІКА» (а.с.89-90).

Додатково, цього ж дня, ОСОБА_4 склав розписку, якою засвідчив отримання від ОСОБА_1 коштів у сумі 1 134 000 грн, що еквівалентно 42 000 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 17 жовтня 2019 року (а.с.95).

17 квітня 2019 року ПП «Морське агентство-НІКА» склало прибутковий касовий ордер №7, відповідно до якого воно прийняло від ОСОБА_1 на кореспондуючий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 1 134 000 грн на підставі договору позики від 17 квітня 2019 року (а.с.58).

18 грудня 2019 року та 18 березня 2020 року ОСОБА_1 також позичив гроші матері відповідача ОСОБА_5 у сумі 14 300 доларів США та 7150 доларів США відповідно.

З розписок від 23.09.2020, 24.12.2020, 24.03.2021 та 23.12.2021 випливає, що позивач прийняв від відповідача виконання договору позики на 11 500 доларів США: 23.09.2020 2000 доларів США, 24.12.2020 4000 доларів США, 24.03.2021 900 доларів США та 17.11.2021 4600 доларів США (а.с.96-99).

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Згідно з вимогами статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 204 ЦК України передбачає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 3 статті 1049 ЦК України регламентує, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

За звичаєм ділового обороту, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Розглядаючи такий позов, суд з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року у справі №640/14934/19 (провадження №61-18933св20).

Відповідно до статей 76, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у розмірі визначеному у судовому рішенні.

Досліджені докази свідчать про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем за договором позики на суму еквівалентну 30 500 доларам США.

Посилання відповідача на те, що його матір`ю було погашено за нього борг 23 вересня 2020 року на суму 6000 доларів США, а не 2000 доларів США, на думку колегії суддів, правильно судом першої інстанції не прийнято до уваги, оскільки розписка за вказану дату не містить посилання на те, що ОСОБА_9 передавала позивачу гроші на погашення боргу відповідача. Суд прийняв до уваги погашення боргу на 2000 доларів США за вказану дату у зв`язку із визнання позивачем факту такого повернення.

Твердження відповідача про те, що він не є належним відповідачем також, на думку колегії суддів, правильно відхилено судом першої інстанції, оскільки зміст договору позики від 17 квітня 2019 року та розписка за цю дату свідчать, що підписуючи їх, ОСОБА_4 діяв у своїх власних інтересах як фізична особа громадянин України, зазначивши свій реєстраційний номер облікової картки платника податків, а не ідентифікаційний код юридичної особи, засновником та директором якої він є.

Наявність на договорі позики відбитку печатки ПП «Морське агентство-НІКА» не створює для цього підприємства жодних зобов`язань, оскільки позика отримувалася ОСОБА_4 не як посадовою особою цього підприємства.

На користь вказаного свідчать складені у подальшому розписки, у яких ОСОБА_4 зазначав про повернення ним боргу як фізичною особою.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанцій не спростовують.

Керуючись ст.374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 вересня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 15 листопада 2023 року.