УХВАЛА

15 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 357/10797/22

провадження № 61-15753ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - ректор Національного медичного університету імені О. О. Богомольця - ОСОБА_2 , про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у листопаді 2022 року звернувся до суду з позовом до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця (далі - НМУ імені О. О. Богомольця), у якому з урахуванням уточнень просив суд: 1) поновити строк звернення до суду з позовною заявою; 2) визнати незаконним та скасувати наказ від 25 березня 2022 року № 518/л про припинення трудового договору (контракту), яким ОСОБА_1 звільнено з посади доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти (повна ставка), згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у зв`язку із скороченням чисельності працівників); 3) поновити ОСОБА_1 на посаді доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства, гінекології та неонатології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти (повна ставка); 4) стягнути з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 березня 2022 року по день винесення рішення в сумі 524 444,70 грн; 5) стягнути з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 лікувальну доплату за листопад 2021 року в розмірі 6 903,04 грн; 6) стягнути з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за березень 2022 року; 7) стягнути з НМУ імені О. О. Богомольця на користь ОСОБА_1 компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 15 квітня 2016 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу до НМУ імені О. О. Богомольця на 0,75 ставки асистента кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти з 18 квітня 2016 року до заміщення цієї посади за конкурсом. З 09 вересня 2016 року позивача затверджено на посаді доцента цієї ж кафедри на 0,75 ставки, як обраного за конкурсом терміном на 3 роки за строковим трудовим договором. З 16 листопада 2016 року ОСОБА_1 переведено на 0,5 ставки асистента кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти. З 22 вересня 2017 року позивача переведено на повну ставку асистента кафедри акушерства і гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти, як обраного за конкурсом. З 02 лютого 2018 року ОСОБА_1 переведено на посаду доцента тієї ж кафедри до заміщення цієї посади за конкурсом у поточному навчальному році. З 08 червня 2018 року позивачу продовжено трудові відносини на посаді доцента кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти терміном на п`ять років по 08 червня 2023 року за строковим трудовим договором у зв`язку з обранням за конкурсом.

31 серпня 2021 року наказом НМУ імені О. О. Богомольця № 592 прийнято рішення про реорганізацію кафедр Університету з 16 листопада 2021 року. Вказує, що наказ не погоджений з Вченою радою та профспілковим комітетом Університету. Також позивача з даним наказом ніхто не ознайомлював. 18 вересня 2021 року НМУ імені О. О. Богомольця оголошено конкурс на заміщення вакантних посад на кафедрі акушерства, гінекології та неонатології післядипломної освіти на такі вакантні посади: завідувач кафедри - 1 ставка, доцент - 2 ставки, асистент кафедри - 2,5 ставки, тобто загальна кількість ставок становить 5,5. Однак даний конкурс оголошений тільки на реорганізованій кафедрі акушерства, гінекології та неонатології післядипломної освіти, а на інших реорганізованих кафедрах конкурс оголошений не був.

23 вересня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про те, що кафедру акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти з 01 вересня 2021 року реорганізовано в кафедру акушерства, гінекології та неонатології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти, а посада доцента, яку займає ОСОБА_1 виводиться зі штату кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти з 01 листопада 2021 року. Для подальшого працевлаштування запропоновано ОСОБА_1 до 18 жовтня 2021 року включно надати необхідні документи для участі у конкурсі на заміщення вакантних посад по новій кафедрі.

Позивач вважав, що виведення посади зі штату та скорочення посади є різними поняттями, тому не подав документи на конкурс. Крім того, вважав, що в нього ще діє контракт до 08 червня 2023 року та відповідно до Положення про порядок проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників у НМУ імені О. О. Богомольця, який затверджено наказом ректора від 30 грудня 2015 року № 947 і йому непотрібно було проходити конкурс в разі реорганізації кафедри.

За штатним розписом відповідача від 04 червня 2021 року, кафедра акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти має 2 посади доцента, за штатним розписом від 21 грудня 2021 року - 1 посаду доцента. На кафедрі акушерства, гінекології та неонатології Інституту післядипломної освіти передбачено 2 посади доцента, тобто після реорганізації на новоствореній кафедрі залишилось дві посади доцента.

23 грудня 2021 року ОСОБА_1 вручено попередження про скорочення його посади та в подальшому запропоновано зайняти одну з наявних вакантних посад Університету.

25 березня 2022 року наказом НМУ імені О. О. Богомольця № 518/л ОСОБА_1 звільнено з посади доцента закладу вищої освіти кафедри акушерства та гінекології післядипломної освіти Інституту післядипломної освіти (повна ставка) у зв`язку зі скороченням чисельності працівників на підставі статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Вказує, що він є кандидатом медичних наук, доцентом, має кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Акушерство та гінекологія», подяку Вченої ради та директора НМУ імені О. О. Богомольця, що не враховано при його звільненні. Відповідачем не перевірено наявність у працівників, які скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці, а питання скорочення його посади не розглядалось профспілковою організацією, членом якої він є. Крім того йому не виплачено лікувальну доплату за листопад 2021 року, хоча він відпрацював 85 годин та не виплачено заробітну плату за березень 2022 року. У зв`язку з незаконним звільненням ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 20 000 грн. Посилаючись на карантинні обмеження, вважає процесуальний строк таким, що продовжується.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 06 квітня 2023 року, яке залишив без змін Київський апеляційний суд постановою від 15 серпня 2023 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

02 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Верховний Суд вивчив касаційну скаргу та додані до неї матеріали, зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки скаргу подано на судові рішення, ухвалені у справі незначної складності, тобто рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову у цій справі є майнові та немайнові вимоги про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до винятків з цієї категорії спорів, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Урахувавши предмет позову, оскаржувані судові рішення, прийняті у такій справі, не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

З врахуванням наведених доводів, Верховний Суд визнає, що винятки, зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не зазначені, суд під час вивчення касаційної скарги такі винятки самостійно не встановив.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.

Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточним і подальшому оскарженню не підлягає.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. Croatia), № 40160/12) наголосив на обмеженості доступу ratione valoris до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб (справа «Станєв проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], № 36760/06, § 230, ЄСПЛ 2012). Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і варто враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення у справі «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції» (Levages Prestations Services v. France), § 45; рішення у справі «Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії» (Brualla Gomez de la Torre v. Spain), § 37; та «Козліца проти Хорватії» (Kozlica v. Croatia), § 32, № 29182/03, від 02 листопада 2006 року; «Шамоян проти Вірменії» (Shamoyan v. Armenia) § 29, від 07 липня 2015 року, № 18499/08).

Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Бруалья Гомес де ла Торре проти Іспанії», § 36; рішення у справі «Козліца проти Хорватії», § 33; рішення у справі ««Булфрахт Лтд» проти Хорватії», § 34, «Добріч проти Сербії» (Dobric v. Serbia), «Зубац проти Хорватії» (Zubac v. CROATIA), № 2611/07 та § 54, від 21 червня 2011 року, № 15276/07; та «Йовановіч проти Сербії» (Jovanovic v. Serbia), § 48, від 02 жовтня 2012 року, № 32299/08).

Саме національний верховний суд, якщо цього вимагає національне законодавство, повинен оцінювати те, чи досягнуто передбачений законодавством поріг ratione valoris для подання скарги саме до цього суду. Відповідно, в ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять до нього, верховний суд не може бути зв`язаний або обмежений помилками в оцінюванні зазначеного порогу, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього (згадане вище рішення у справі «Добріч проти Сербії», § 54).

Також ЄСПЛ постановив ухвалу щодо неприйнятності заяви від 09 жовтня 2018 року, № 26293/18 у справі «Азюковська проти України» (Azyukovska v. Ukraine), у якій зазначив, що застосування критерію малозначності справи у справі було передбачуваним, справа була розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявниця не продемонструвала наявності інших виключних обставин, які за положеннями кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

ЄСПЛ у цьому рішенні зазначив, що в контексті аналізу застосування критерію ratione valoris щодо доступу до вищих судових інстанцій він також брав до уваги наявність або відсутність питання щодо справедливості провадження, яке здійснювалося судами нижчих інстанцій.

За змістом практики ЄСПЛ обмеження доступу до Верховного Суду охоплюється загальновизнаною легітимною метою встановленого законодавством порогу ratione valoris для скарг, що подаються на розгляд Верховного Суду, яка полягає в тому, щоб забезпечувати розгляд у Верховному Суді, з огляду на саму суть його функцій, лише справ необхідного рівня значущості.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі незначної складності, яка визнана судом малозначною, а отже, не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі потрібно відмовити.

За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця, третя особа - ректор Національного медичного університету імені О. О. Богомольця - ОСОБА_2, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров