Справа № 354/624/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/1149/23
Головуючий у 1 інстанції Ваврійчук Т.Л.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області на рішення Яремчанського міського суду від 07 червня 2023 року, ухвалене в складі судді Ваврійчук Т.Л., у справі за позовом Першого заступника прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року Перший заступник прокурора Івано-Франківської області (в подальшому перейменовано на Івано-Франківську обласну прокуратуру) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (далі Держлісагентство), ДП «Ворохтянське лісове господарство» звернувся в суд з позовом до Поляницької сільської ради (в подальшому змінено найменування на Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області), ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV-ІФ №028153 від 18.12.2002 року площею 0,1500 га та зобов`язання повернути вказану земельну ділянку, яка розташована на ділянці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у с. Поляниця Івано-Франківської області з чужого незаконного володіння у державну власність в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 04.03.2015 року у кримінальній справі №248436 (судовий №1-6/2011) звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 364 КК України, ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України. В ході розгляду вказаної кримінальної справи встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №46 від 12.12.2002 року щодо безоплатної передачі ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1500 га не виносилося в установленому порядку на засідання виконавчого комітету Поляницької сільської ради, а було самостійно складене сільським головою с. Поляниця ОСОБА_2 та є підробленим. ОСОБА_1 із заявою про затвердження проекту землеустрою у сільську раду не звертався, зазначене питання на розгляд сесії сільської ради не виносилось. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701 від 10.11.2001 року та знаходиться у кварталі 9, виділ 49, 57 Поляницького лісництва, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування та таксаційною книгою. Впродовж 2002-2003 років члени організованої групи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 незаконно надали у приватну власність під будівництво індивідуальних житлових будинків землі державного лісового фонду, які перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського держлісгоспу, рішення про вилучення яких Поляницькою сільською радою та виконавчим комітетом сільської ради не приймались, дозволу на таке вилучення постійний землекористувач не надавав.

Таким чином, внаслідок передачі у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 у ДП «Ворохтянське лісове господарство» незаконно вилучено земельну ділянку площею 0,1500 га. Оскільки рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №46 від 12.12.2002 року є фіктивним, воно не підлягає визнанню недійсним у суді, а спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у державну власність у особі постійного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство».

В обґрунтування повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі зазначено, що незважаючи на те, що постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду та роз`яснено право на його пред`явлення у порядку цивільного судочинства, постійним землекористувачем не вжито жодних заходів щодо повернення спірної ділянки у державну власність, що стало підставою для звернення прокурора до суду із вказаним позовом. Перед зверненням до суду прокурором у відповідності до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направлено відповідне повідомлення постійному землекористувачу. Із урахуванням того, що зазначені у позові обставини встановлені постановою суду від 04.03.2015 року прокурор просив визнати поважними причини пропущення строку позовної давності з метою захисту інтересів держави та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Ухвалою суду від 28.06.2022 року позов в частині позовних вимог в інтересах держави в особі ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду.

Рішенням Яремчанського міського суду від 07 червня 2023 року задоволено частково позов першого заступника прокурора Івано-Франківської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України до Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га, що розташована на ділянці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у с. Поляниця Надвірнянського району Івано-Франківської області у власність держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави 1281 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, Поляницька сільська рада Надвірнянського району Івано-Франківської області подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що Державне агентство лісових ресурсів України є суб`єктом владних повноважень, інтереси якого може представляти прокурор, однак на законодавчому рівні не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому не є органом, який може бути належним позивачем у спірних правовідносинах. При цьому посилається на правову позицію Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2023 року у справі №369/3147/19. Вважає, що в такому випадку суд першої інстанції повинен був, переконавшись, що позовні вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити у задоволенні позову.

Вказує, що Поляницька сільська рада як власник земель в межах населеного пункту вправі розпоряджатися ними. Крім того, рішенням Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року збільшено площу населеного пункту с. Поляниця до 1730, га, в тому числі 1077,82 га земель, які перебувають у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства. Оскільки в постійному користуванні лісгоспу перебували землі комунальної власності Поляницької сільської ради, то така мала право вилучати землі у користувача та розпоряджатись ними у встановленому порядку.

Стверджує, що прокурор не надав належних, достовірних та достатніх доказів того, що саме спірна земельна ділянка знаходиться на землях, що перебувають у постійному користуванні держлісгоспу. Крім згадування кримінальної справи, прокурор посилається тільки на Державний акт серії ІІ-ІФ №002721 від 10.11.2001 року, виданий Поляницькою сільською радою землекористувачу ДП «Ворохтянське лісове господарство». Межі земельної ділянки, вказаної у зазначеному державному акті, в натурі (на місцевості) не встановлювалися (відновлювалися), а сама земельна ділянка не внесена до Державного земельного кадастру, тому вказаний державний акт не може бути належним та достатнім доказом у цій справі. При цьому доказів накладення (перетину) між собою земельної ділянки ДП «Ворохтянське лісове господарство» (без присвоєного кадастрового номеру) або іншого порушення прав позивача з вини відповідача прокурором не надано. Також вказує, що проведення земельно-технічної експертизи чи експертизи з питань землеустрою є неможливим, оскільки жодної технічної документації на землі ДП «Ворохтянське лісове господарство» прокурором не надано. Стверджує, що прокурором з 2015 року не доведено факту знаходження спірної земельної ділянки на землях ДП «Ворохтянське лісове господарство», не спростовано твердження відповідача про недоведеність цього факту.

Зазначає, що постанова Галицького районного суду від 04.03.2015 року не може мати преюдиційного значення щодо обставин, які підлягають доказуванню у цій справі. Також прокурором не доведено, що належна відповідачу земельна ділянка є однією з тих, про які йде мова у вказаній постанові у кримінальній справі. Інформація, викладена в листі ДП «Карпатгеодезкартографія» та постанові Галицького районного суду від 04.03.2015 року, не дозволяє достеменно встановити факт знаходження спірної земельної ділянки на землях лісгоспу (не вказано достатніх особових даних про фізичну особу, кадастрових номерів земельних ділянок, підстав проведення розбивки на квартали та ділянки).

Вважає, що лист ДП «Карпатгеодезкартографія» від 01 жовтня 2004 року (про фізичних осіб, яким вже були виготовлені державні акти на право власності на землю з розбивкою на квартали та ділянки) є недопустимим доказом і не міг братись до уваги судом, оскільки був долучений прокурором без обґрунтування поважності причин його неподання у встановлений законом строк разом із позовною заявою.

Також вказує, що Державне агентство лісових ресурсів України не було учасником кримінальної справи. Враховуючи, що судом позов, поданий прокурором в інтересах держави особі ДП «Ворохтянське лісове господарство», залишено без розгляду, суд не міг вирішувати вказані вимоги прокуратури в інтересах держави в особі Держлісагенства.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Івано-Франківська обласна прокуратура подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що не відповідають дійсності доводи апелянта щодо відсутності у прокурора правових підстав для звернення до суду із вказаним позовом в інтересах Державного агентства лісових ресурсів, оскільки земельна ділянка на час звернення до суду перебувала у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», яке, у свою чергу - у сфері управління Державного агентства лісових ресурсів України, та є його структурним підрозділом, а прокурором при зверненні до суду було визначено двох позивачів: ДП «Ворохтянське лісове господарство» та Державне агентство лісових ресурсів України. Питання правомірності звернення прокурора до суду в інтересах Держлісагенства у 15-ти аналогічних справах протягом 2022-2023 років було предметом розгляду Верховного Суду, який дійшов висновку про те, що у вказаних справах прокурор правомірно звернувся із позовними вимогами саме в інтересах вказаного органу державної влади (постанови від 27.05.2022 року у справі №354/604/15, від 14.09.2022 року у справі №354/672/15, від 02.06.2022 року у справі №354/601/15, від 20.07.2022 року у справі №354/608 та ін.).

Вважає, що не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо правомірності розпорядження виконкомом Поляницької сільської ради спірною земельною ділянкою. Положеннями чинного законодавства органи місцевого самоврядування наділено повноваженнями щодо розпорядження землями саме комунальної власності. У той же час спірна земельна ділянка входить до масиву земель, які перебувають на праві постійного користування ДП «Ворохтянське лісове господарство» на підставі державного акту від 10.11.2001 року, який недійсним не визнавався, а до 01.01.2002 року такого терміну, як «комунальна власність» взагалі не існувало. Ворохтянському лісгоспу ділянка передана із державної форми власності, а відповідачами не зазначено коли і на підставі чого такий масив змінив свою форму власності на комунальну. Ні після вступу в силу ЗУ «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 року, ні після зміни меж населеного пункту с. Поляниця розмежування земель державної та комунальної власності не було проведено, що підтверджено і під час розгляду справи представником Поляницької сільської ради. Земельні ділянки Поляницької сільської ради в натурі не встановлені, право її власності на збільшену площу землі у встановленому ст. 125 ЗК України та ст. 14 вказаного Закону порядку не зареєстровано. Тобто земельні ділянки, за рахунок яких у 2002 та 2008 роках збільшено межі населеного пункту с. Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

Також факт незаконного отримання відповідачами спірної земельної ділянки є таким, що встановлений судовим рішенням у кримінальній справі та додаткового доведення у цій цивільній справі не потребує. Вказаний факт також підтверджується листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру, яке займалося виготовленням технічної документації Ворохтянському ДЛГ та фізичним особам, згаданим у постанові Галицького районного суду від 03.04.2015 року. Вважає, що вказаний лист було подано після подання позовної заяви як додатковий доказ, що не суперечило положенням діючого на той час Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави протиправно, всупереч її волі, єдиним належним способом відновлення прав держави є відновлення її права власності на земельну ділянку.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином.

Зокрема, відповідачу ОСОБА_1 судові повістки про виклик до суду надсилались за зареєстрованим місцем проживання, однак конверти повертались із відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою». Тому додатково ОСОБА_1 було повідомлено про дату, час та місце судового засідання через оголошення на офіційному сайті Івано-Франківського апеляційного суду.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності учасників процесу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, у постійному користуванні Ворохтянського державного лісогосподарського підприємства перебували землі для ведення лісового господарства площею 4358,5 га, про що свідчить копія Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ІФ №002701, виданого на підставі рішення Поляницької сільської ради №3 від 11.01.2001 року (т. 1, а.с. 16-18).

Наказом Державного комітету лісового господарства України №87 від 03.04.2006 року Ворохтянський держлісгосп був перейменований у 2006 році на ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Згідно зі Статутом ДП «Ворохтянське лісове господарство», затвердженим Наказом Державного комітету лісового господарства України 26.11.2007 року, у редакції, яка долучена прокурором до матеріалів справи (т. 1, а.с. 190-195) та розміщена на сайті Підприємства станом на день постановлення рішення судом першої інстанції, ДП «Ворохтянське лісове господарство» засноване на державній власності, належить до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, який реорганізовано шляхом утворення у 2010 році Державного агентства лісових ресурсів України (Указ Президента України №1085/2010 від 09.12.2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади»).

За змістом Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 року №521, Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства. До основних завдань Держлісагентства відноситься, зокрема, здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

Таким чином, Державне агентство лісових ресурсів України здійснює державне управління територіями в лісах підприємств, що належать до сфери його управління, у тому числі ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради №№45, 46 від 12.12.2002 року «Про вилучення, надання та передачу земельних ділянок у приватну власність та надання дозволу на збір матеріалів попереднього погодження» вирішено передати безоплатно у приватну власність земельні ділянки громадянам згідно ст.ст. 118, 121 ЗК України (Додаток №3) (т. 1, а.с. 12).

Згідно Додатку №3 до вказаного рішення ОСОБА_1 , жителю м. Івано-Франківськ, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування жилого будинку на ділянці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (т. 1, а.с. 13-15).

18.12.2002 року ОСОБА_1 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ №028153 на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території Поляницької сільської ради, у якому зазначено, що він виданий на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №46 від 12.12.2002 року. Вказаний державний акт зареєстрований у Книзі записів державних актів на право власності на землю за №000015. Кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно (т. 1, а.с. 10-11).

Згідно копії Листа Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 року №464 (далі - Лист) земельна ділянка площею 0,1500 га, яка надана безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 , розташована у кв. АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 42-45).

Встановлено також, що відповідно до пункту 4 Рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 10.07.2003 року №27 «Про вилучення, надання, передачу земельних ділянок у приватну власність та зміну цільового призначення землі» Поляницькою сільською радою вилучено у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ земельні ділянки, площею 6,7 га, зокрема, у кварталі кв. 9 виділ 57.

23.03.2004 року слідчим з ОВС прокуратури Івано-Франківської області Балитою Р.І. порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України. У постанові йдеться, що службові особи Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, зловживаючи службовим становищем, діючи в інтересах третіх осіб, всупереч Генерального плану забудови с. Поляниця, в порушення вимог законодавства, протягом 2002-2003 років без розгляду на сесіях Поляницької сільської ради та її виконавчого комітету, незаконно вилучили із власності Ворохтянського держлісгоспу 40,69 га земель лісового фонду, без згоди державних органів лісового господарства, незаконно змінили їх цільове призначення, перевівши із земельних угідь лісового фонду в землі житлової та громадської забудови, та безоплатно надали їх у приватну власність 160 громадянам для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок вищевказаних дій незаконно вилучено 40,69 га земельних угідь лісового фонду, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам.

Відповідно до Висновку комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005 року, проведеної у рамках вказаної кримінальної справи, який долучено як доказ і до матеріалів цієї справи, виконком сільської ради села Поляниця прийняв ряд рішень про вилучення земельних ділянок лісового фонду загальною площею 40,69 га без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду у відповідності до вимог статей 149, 151, пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу України та статті 42 Лісового кодексу України, зокрема, це рішення виконкому №27 від 10.07.2003 року, на підставі якого вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, у тому числі у кварталі кв. 9 виділ 57, де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 46-49).

За результатами досудового розслідування уповноваженою особою складено обвинувальний висновок по кримінальній справі №248436 про обвинувачення сільського голови с. Поляниця ОСОБА_2 за ст.ст. 365 ч. 3, 190 ч. 4, 364 ч. 2, 357 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, інженера-землевпорядника ОСОБА_3 за ст.ст. 365 ч. 3, 366 ч. 2 КК України, начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_4 за ст.ст. 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, головного бухгалтера ОСОБА_5 за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2, 366 ч. 2 КК України, начальника відділення Державного казначейства в м. Яремча Мотрук Марії Степанівни за ст.ст. 190 ч. 4, 364 ч. 2 КК України, який затверджений 18.05.2005 року Прокурором Івано-Франківської області.

Кримінальна справа розглядалася Галицьким районним судом Івано-Франківської області.

Постановою Галицького районного суду від 04.03.2015 року, яка є кінцевим судовим рішенням, що набрало законної сили, було звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, сільського голову с. Поляниця ОСОБА_2 , інженера-землевпорядника ОСОБА_3 , начальника Яремчанського міського управління земельних ресурсів ОСОБА_4 . Цивільний позов ДП «Ворохтянське лісове господарство» залишено без розгляду. Вказана постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили 11.03.2015 року (т. 1, а.с. 19-29).

Зі змісту вказаної постанови Галицького районного суду вбачається, що сільський голова Соловчук Ю.В., інженер-землевпорядник ОСОБА_3 в особистих інтересах та в інтересах осіб, які бажали безоплатно отримати для індивідуального житлового будівництва земельні ділянки у с. Поляниця Яремчанської міськради, склали завідомо неправдиві офіційні документи: листи виконавчого комітету Поляницької сільської ради про вилучення з державної власності та передачу сільській раді в землі запасу земельних ділянок державного лісового фонду; рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про вилучення земельних ділянок Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ» загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, прізвища та ініціали яких вказуються у постанові суду.

Зокрема, в процесі судового розгляду по даній кримінальній справі №1-6/2011 було встановлено, що всупереч вимог Земельного кодексу України, Лісового кодексу України, генерального плану забудови с. Поляниця, затвердженого рішенням сесії сільської ради від 30.01.2001 року, «Правилам забудови населених пунктів області» від 12.11.2002 року, Закону України «Про планування та забудову територій», інженер-землевпорядник ОСОБА_3 та сільський голова ОСОБА_2 , за погодженням з начальником управління земельних ресурсів ОСОБА_4 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи - рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №4 від 14.02.2002 року, №32 від 12.09.2002 року, №36 від 10.10.2002 року, №40 від 15.11.2002 року, №6 від 13.02.2003 року, №27 від 10.07.2003 року «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови.

У подальшому члени організованої групи ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за погодженням з ОСОБА_4 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради №4 від 14.02.2002 року, №32 від 12.09.2002 року, №36 від 10.10.2002 року, №40 від 15.11.2002 року, №6 від 13.02.2003 року, №27 від 10.07.2003 року «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам: ОСОБА_6 - 0,25 га, ОСОБА_7 - 0,15 га, ОСОБА_8 - 0,25 га, ОСОБА_9 - 0,1061 га, ОСОБА_10 - 0,15 га, ОСОБА_11 - 0,15 га, ОСОБА_1 - 0,15 га, ОСОБА_12 - 0,25 га, ОСОБА_13 - 0,25 га, ОСОБА_14 - 0,25 га, ОСОБА_15 - 0,2110 га, ОСОБА_16 - 0,1061 га, ОСОБА_17 - 0,15 га, ОСОБА_18 - 0,15 га, ОСОБА_19 - 0,2110 га, ОСОБА_20 - 0,15 га, ОСОБА_21 - 0,20 га, ОСОБА_22 - 0,15 га, ОСОБА_23 - 0,193 га, ОСОБА_24 - 0,25 га, ОСОБА_25 - 0,25 га, ОСОБА_26 - 0,25 га, ОСОБА_27 - 0,15 га, ОСОБА_28 - 0,10 га, ОСОБА_29 - 0,15 га, ОСОБА_30 - 0,15 га, ОСОБА_31 - 0,25 га, ОСОБА_32 - 0,25 га, ОСОБА_33 - 0,25 га, ОСОБА_34 - 0,25 га, ОСОБА_35 - 0,125 га, ОСОБА_36 - 0,10 га, ОСОБА_37 - 0,15 га, ОСОБА_38 - 0,15 га, ОСОБА_39 - 0,10 га, ОСОБА_40 - 0,15 га, ОСОБА_41 - 0,1891 га, ОСОБА_42 - 0,25 га, ОСОБА_43 - 0,23 га, ОСОБА_44 - 0,23 га, ОСОБА_45 - 0,23 га, ОСОБА_46 - 0,0550 га, ОСОБА_47 - 0,060 га, ОСОБА_48 - 0,20 га, ОСОБА_49 - 0,0608 га, ОСОБА_50 - 0,0608 га, ОСОБА_51 - 0,24 га, ОСОБА_52 - 0,25 га, ОСОБА_53 - 0,25 га, ОСОБА_54 - 0,15 га, ОСОБА_55 - 0,15 га, ОСОБА_56 - 0,10 га, ОСОБА_57 - 0,10 га, ОСОБА_58 - 0,10 га, ОСОБА_59 - 0,10 га, ОСОБА_60 - 0,25 га, ОСОБА_61 - 0,25 га, ОСОБА_62 - 0,25 га, ОСОБА_63 - 0,193 га, ОСОБА_64 - 0,193 га, ОСОБА_65 - 0,20 га, ОСОБА_66 , ОСОБА_67 та ОСОБА_68 всього 0,40 га, ОСОБА_69 - 0,15 га, ОСОБА_70 - 0,1189 га, ОСОБА_71 - 0,25 га, ОСОБА_72 - 0,15 га, ОСОБА_73 - 0,20 га, ОСОБА_74 - 0,25 га, ОСОБА_75 - 0,25 га, ОСОБА_76 - 0,25 га, ОСОБА_77 - 0,25 га, ОСОБА_78 - 0,25 га, ОСОБА_79 - 0,25 га, ОСОБА_80 - 0,25 га, ОСОБА_81 - 0,9185 га.

27.08.2015 року прокуратура Івано-Франківської області в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» направила на адресу ДП «Ворохтянське лісове господарство» повідомлення за вих. №05/1-542вих-15, в якому вказала про те, що з моменту винесення постанови Галицького районного суду від 04.03.2015 року у кримінальній справі №248436, якою встановлено, що рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради щодо безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,1500 га на ділянці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не приймалося, а було підроблене, а вказана земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство» та знаходиться у кварталі 9 виділ 49, 57 Поляницького лісництва, лісгоспом не вжито жодних заходів щодо повернення вказаної земельної ділянки у державну власність. Із урахуванням наведеного, зважаючи на відсутність належного реагування з боку уповноважених державних органів, прокурор повідомив про наявність підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави, в особі Держлісагентства та ДП «Ворохтянське лісове господарство» про визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки (т. 1, а.с. 8-9).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що спірна земельна ділянка належить до земель лісогосподарського призначення та вибула з володіння держави в особі постійного землекористувача всупереч його волі у протиправний спосіб, а відтак підлягає витребуванню від кінцевого набувача відповідача ОСОБА_1 у державну власність в особі Держлісагенства. При вирішенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку суд дійшов висновку, що такі не є ефективним способом захисту, тому відмовив в їх задоволенні. Щодо заяви Поляницької сільської ради про застосування строків позовної давності до вказаних позовних вимог суд зазначив, що підстави для застосування позовної давності за заявою вказаного відповідача відсутні, оскільки у цій справі не заявлено жодних позовних вимог до Поляницької сільської ради, а відповідач ОСОБА_1 не заявляв про застосування позовної давності у цій справі.

Рішення суду в частині відмови в позові ніким не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

У частині задоволених позовних вимог апеляційний суд погоджується із вказаними висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частинами першою та другою статті 78 ЗК України визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (стаття 14 Конституції України).

Земля є унікальним обмеженим природним та базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 167, частиною першою статті 170 ЦК України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом положень частин першої та четвертої статті 56 ЦПК України, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор може звертатися до суду із заявами про захист державних чи суспільних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Статтею 19 ЗК України визначено категорії земель, зокрема, це землі лісогосподарського призначення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно з частиною третьою статті 1 Земельного кодексу України використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За змістом частин першої та другої статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 18 ЗК України категорії земель України мають особливий правовий режим.

Відповідно до частини першої статті 57 ЗК України земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням часу, коли виникли спірні правовідносини між сторонами, судом першої інстанції враховано і норми ст.ст. 55, 56 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, згідно з якими до земель лісового фонду належали землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Землі лісового фонду могли перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісового фонду загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.

Порядок використання земель лісового фонду визначався законом.

Чинне та той час земельне законодавством дозволяло органу місцевого самоврядування вилучати для суспільних та інших потреб земельні ділянки, надані у постійне користування, але при дотриманні чітко визначеної законодавством процедури.

Так, у відповідності до частин першої, другої статті 149 ЗК України у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

За змістом положень статті 20 ЗК України (у діючій на той час редакції) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавством чітко передбачалося, що при передачі громадянам чи юридичним особам земельної ділянки, в тому числі, лісогосподарського призначення, яка перебуває у постійному користуванні спеціалізованого державного лісогосподарського підприємства мають передувати рішення органу місцевого самоврядування про вилучення цієї земельної ділянки та про зміну її цільового призначення.

Також у статті 118 ЗК України визначена процедура набуття на праві власності у порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

У статті 21 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначалися наслідки порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. А саме, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель.

Також статтями 154, 155 ЗК України передбачалася відповідальність органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За змістом положень статті 388 ЦК України якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом, власник має право витребувати це майно від набувача.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, його підставами прокурор передусім зазначив незаконність передачі земель державного лісового фонду, в тому числі спірної земельної ділянки, органом місцевого самоврядування шляхом зловживання службовими особами Поляницької сільської ради посадовими обов`язками, що встановлено у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду порушеної відносно них кримінальної справи. А також посилався на розташування спірної ділянки на території Поляницького лісництва Ворохтянського Держлісгоспу, тобто віднесення цієї ділянки до земель лісового фонду, що перешкоджало передачі цієї ділянки у власність фізичних осіб для будівництва та обслуговування житлового будинку без дотримання визначеної законодавством процедури. Пояснив, що пред`явлення позову обумовлене необхідністю захисту інтересів держави та невжиттям суб`єктом владних повноважень Державним агентством лісових ресурсів України необхідних заходів.

Місцевим судом правильно встановлено і це підтверджується дослідженими доказами, що надана ОСОБА_1 у приватну власність на підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №46 від 12.12.2002 року земельна ділянка площею 0,1500 га на момент прийняття рішення про передачу її у приватну власність належала до земель державної форми власності та перебувала у постійному користуванні ДП «Ворохтянське лісове господарство», оскільки знаходиться у кварталі 9, ділянки 49, 57 Поляницького лісництва вказаного держлісгоспу і матеріали справи не містять належних та достатніх доказів щодо її переведення до категорії земель комунальної власності. А відповідачами не надано суду належних доказів на підтвердження того, що збільшення площі с. Поляниця відповідно до рішення Івано-Франківської обласної ради №57-3/2002 від 27.08.2002 року відбулось саме за рахунок спірної земельної ділянки.

Натомість, за результатами розгляду вищевказаної кримінальної справи Галицьким районним судом рішення №27 від 10.07.2003 року, на підставі якого вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, у тому числі у кварталі 9 виділ 57, де розташована земельна ділянка відповідача ОСОБА_1 , є одним із тих рішень Поляницької сільської ради, що було прийнято з порушенням вимог законодавства щодо вилучення земельних ділянок лісового фонду та є завідомо неправдивим офіційним документом.

Наведені обставини не заперечені представником відповідача - Поляницької сільської ради, як і не надані жодні інші, протилежні докази на доведення факту законності рішення органу місцевого самоврядування про вилучення спірної земельної ділянки у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ згідно з порядком, визначеним законодавством.

Аналіз змісту постанови Галицького районного суду свідчить, що факту підробки саме рішення №46 від 12.12.2002 року не встановлено. Тобто, вказане рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради, на підставі якого передано відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку не визнане у встановленому законом порядку підробленим, і не є скасованим.

Разом з тим, керуючись зазначеними вище положеннями законодавства, проаналізувавши долучені до справи докази у їх сукупності, логічному взаємозв`язку та в контексті принципу «достатності доказів», а саме: лист Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01 жовтня 2004 року №464, відповідно до якого земельна ділянка, площею 0,1500 га, яка надана безоплатно у приватну власність відповідачу ОСОБА_1 , розташована у кв. АДРЕСА_1 території земель лісокористування Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ; Висновок комісійної судово-земельної експертизи від 11.03.2005 року, проведеної у рамках кримінальної справи №248436 про те, що рішення №27 від 10.07.2003 року, на підставі якого вилучено земельні ділянки в Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, у тому числі у кварталі 9 виділ 57 прийнято без дотримання процедури вилучення, надання та зміни цільового призначення земель лісового фонду, визначеної законодавством; саме рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 року, у відповідності до якого у Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ вилучено земельні ділянки, у тому числі у кварталі 9 виділ 57; постанову Галицького районного суду від 04.03.2015 року, ухвалену за результатами розгляду вказаної вище кримінальної справи, де зазначається про те, що посадові особи Поляницької сільської ради всупереч вимог законодавства склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи в тому числі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №27 від 10.07.2003 року «Про вилучення земельних ділянок» Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ загальною площею 40,69 га, віднесення їх в землі запасу сільської ради, про зміну їх цільового призначення і переведення з лісового фонду в землі житлової та громадської забудови; зазначення прізвища відповідача у переліку осіб, вказаних у завідомо неправдивих офіційних документах додатках до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради №4 від 14.02.2002 року, №32 від 12.09.2002 року, №36 від 10.10.2002 року, №40 від 15.11.2002 року, №6 від 13.02.2003 року, №27 від 10.07.2003 року «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків», та його прізвища у додатку №3 до рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради №45, 46 від 12.12.2002 року, суд прийшов до правильного висновку, що надання у приватну власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1 здійснене з порушенням вимог законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21) зроблено висновок, що «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (провадження №12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №911/3749/17 (провадження №12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (провадження №12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (провадження №12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia «суд знає закони» (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №587/430/16-ц (провадження №14-104цс19, пункт 50), від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19, пункт 84), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (провадження №14-364цс19, пункт 101) та інші). Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення.»

Враховуючи зазначене, суд правильно вважав, що дослідженими судом доказами повністю підтверджується, що спірна земельна ділянка мала лісогосподарське призначення, її вилучення та зміна цільового призначення здійснювалась з порушенням вимог законодавства, тому рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від №46 від 12.12.2002 року прийнято з порушенням чинного на той час законодавства. Відтак, вказана ділянка підлягає витребуванню від кінцевого набувача у державну власність в особі Держлісагенства. А неоспорювання законності рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради від 12.12.2002 року №46, на підставі якого передано відповідачу таку земельну ділянку, не є підставою для відмови в даному позові.

Що стосується посилань апелянта на те, що прокурором не доведено, що належна відповідачу земельна ділянка є однією з тих, про які йде мова у вказаній постанові в кримінальній справі, а інформація, викладена в листі ДП «Карпатгеодезкартографія» та постанові Галицького районного суду від 04.03.2015 року, не дозволяє достеменно встановити факт знаходження спірної земельної ділянки на землях лісгоспу, то такі не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, Листом Карпатського державного підприємства геодезії, картографії та кадастру Державного комітету природних ресурсів України від 01.10.2004 року №464 зазначено, що земельна ділянка площею 0,1500 га, яка надана безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 , розташована у кв. АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 42-45). А матеріалами кримінальної справи підтверджено складення завідомо неправдивих додатків до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, зокрема вказано, ОСОБА_1 - 0,15 га. Тобто вказану земельну ділянку незаконно вилучено з державної власності (т. 1, а.с. 19-29).

Наведене підтверджує, що ОСОБА_1 відноситься до переліку громадян, яким земельна ділянка надана у приватну власність із земель лісового фонду, що перебували у користуванні Поляницького лісництва Ворохтянського ДЛГ, на підставі незаконного рішення, з порушенням встановленого законом порядку.

І такі обставини відповідачами не спростовані.

Твердження про те, що вищевказаний Лист і матеріали кримінальної справи не є належними доказами, оскільки долучені з порушенням процесуального порядку, також не є обґрунтованими, оскільки при поданні позову позивач посилався на встановлені при розгляді кримінальної справи обставини, а її матеріали витребувані для перевірки доводів позовної заяви та долучених до неї доказів оригіналам.

Крім того, положення ч. 5 ст. 177 ЦПК України, на які посилається апелянт, набрали чинності лише 15.12.2017 року, тоді як із позовом прокурор звернувся ще 31.08.2015 року.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що постанова Галицького районного суду від 04.03.2015 року не може мати преюдиційного значення щодо обставин, які підлягають доказуванню у цій справі, є безпідставними.

Так, у відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У вказаній постанові судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , за погодженням з ОСОБА_4 , склали та видали завідомо неправдиві офіційні документи додатки до рішень виконавчого комітету Поляницької сільської ради №4 від 14.02.2002 року, №32 від 12.09.2002 року, №36 від 10.10.2002 року, №40 від 15.11.2002 року, №6 від 13.02.2003 року, №27 від 10.07.2003 року «Про надання земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» фізичним особам, в тому числі ОСОБА_1 - 0,1500 га. Незважаючи на те, що у тексті вказаної постанови не зазначено рішення виконкому Поляницької сільської ради №46 від 12.12.2002 року, чітко вказано ім`я відповідача та площа земельної ділянки, а також інші обставини щодо незаконності передання спірної земельної ділянки у приватну власність, а тому такі обставини мають преюдиційне значення щодо обставин, які підлягають доказуванню у цій справі.

Доказів того, що після збільшення меж с. Поляниця у постійного землекористувача ДП «Ворохтянське лісове господарство» у встановленому порядку відбулося вилучення земельної ділянки, яка згодом була передана ОСОБА_1 , ні в суді першої, ні апеляційної інстанції не надано, як і не надано доказів нечинності Державного акту серії ІІ-ІФ №002721 від 10.11.2001 року, виданого ДП «Ворохтянське лісове господарство» саме Поляницькою сільською радою.

Такі доводи зводяться до припущень та сумнівів, які також спростовані матеріалами кримінальної справи, в рамках якої і встановлені усі обставини порушення закону при вилученні земель, які включають і спірну земельну ділянку, надану ОСОБА_1 площею 0,15 га. А зміна площі населеного пункту с. Поляниця жодним чином не вплинула на право постійного користування землею ДП «Ворохтянське лісове господарство».

Слушними є й заперечення прокурора в даному випадку стосовно того, що ні після вступу в силу ЗУ «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 року, ні після зміни меж населеного пункту с. Поляниця розмежування земель державної та комунальної власності не було проведено, і це знайшло підтвердження в ході судового розгляду. Межі земельної ділянки с. Поляниця в натурі не встановлені, право власності Поляницької сільської ради на збільшену площу землі у встановленому ст. 125 ЗК України та ст. 14 зазначеного Закону не зареєстровано. І земельні ділянки, за рахунок яких у 2002 та 2008 роках збільшені межі населеного пункту с. Поляниця, по даний час перебувають у державній власності.

Крім того, відповідно до положень ст. 22 ЗК України в редакції, чинної на момент отримання вказаного державного акту лісгоспом, право власності на землю або користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі №522/14900/19 вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №925/1351/19 (провадження №12-35гс21)).

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження №12-128гс19)).

Судом першої інстанції встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, внаслідок злочинних дій. При цьому в силу видимих природних властивостей земельної ділянки відповідач ОСОБА_1 міг та повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель лісового фонду. Жодних доказів щодо наявності на спірній земельній ділянці житлової забудови чи іншого нерухомого майна відповідачами суду не надано.

Тому колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що на підставі ч. 3 статті 388 ЦК України є правові підстави витребування від ОСОБА_1 земельної ділянки, яка вибула з володіння держави поза її волею та була набута у порядку безоплатної приватизації на підставі рішення Поляницької сільської ради, що не мала права відчужувати цю ділянку.

Доводи апелянта про те, що Державне агентство лісових ресурсів України не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, тому не є органом, який може бути належним позивачем у спірних правовідносинах, не є учасником кримінальної справи №1-6/11, а суд помилково дійшов висновку про повернення спірної земельної ділянки Державному агентству лісових ресурсів України, також є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Судом встановлено, що Державне агентство лісових ресурсів України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, одним із основних завдань якого є здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління.

Ворохтянське державне лісогосподарське підприємство, яке володіло землями для ведення лісового господарства, до складу яких входила і спірна земельна ділянка, належало до сфери управління Державного комітету лісового господарства України, яке у 2010 році реорганізовано у Державне агентство лісових ресурсів України.

Таким чином судом правомірно та обґрунтовано витребувано спірну земельну ділянку від відповідача у власність держави в особі Держлісагентства.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер спірних правовідносин, і по суті спору зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи.

Також судом з посиланням на практику Великої Палати Верховного Суду в постанові від 18.10.2023 року у справі №488/2807/17 вірно зазначено про відсутність підстав застосування позовної давності за заявою Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області у зв`язку з відсутністю позовних вимог до сільської ради та незаявленням про застосування строку позовної давності відповідачем ОСОБА_1 . Такі ж висновки містяться і в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 року у справі №369/473/15-ц (провадження №14-105цс23) (п.п. 11.4, 26, 29, 30, 31).

Інші доводи апеляційної скарги також не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а фактично зводяться до незгоди з таким рішенням.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області слід залишити без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду від 07 червня 2023 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Поляницької сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду від 07 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.