Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
395/628/21: Цивільні справи (з 01.01.2019); Справи позовного провадження; Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них.
Надіслано судом: 15.02.2023. Зареєстровано: 16.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 02.02.2023
Номер судового провадження: 22-ц/4809/221/23
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 лютого 2023 року м. Кропивницький

справа № 395/628/21

провадження № 22-ц/4809/221/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Чельник О. І.,

за участі секретаря Гончар В. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу заапеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2022 року та додаткове рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2022 року у складі судді Орендовського В.А. і

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та просив:

- встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року і з листопада 2010 року до червня 2021 року;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 ;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 правовласності по1/2частині кожномуна квартиру АДРЕСА_2 .

Позовна заявамотивована тим,що з ОСОБА_2 перебував в зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2002 року.

Шлюбних відносин не припиняли і проживали однією сім`єю до літа 2010 року.

За період спільного проживання з відповідачем придбали за еквівалент 2000 доларів США однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 .

Договір купівлі-продажу від 6 серпня 2005 року оформлений на ОСОБА_2 .

Позивач працював в Новомиргородському ККП і одночасно займався підприємницькою діяльністю.

ОСОБА_2 займалася домашнім господарством, ніде не працюючи.

З метою поліпшення житлових умови 28 вересня 2005 року позивач з відповідачем придбали за еквівалент 3700 доларів США трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , оформивши у нотаріуса договір купівлі-продажу на ОСОБА_2 .

У 2010 році ОСОБА_2 звернулась до Новомиргородського районного суду з позовом до позивача про усунення перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням.

У зв`язку з цим позивач подав зустрічний позов про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю набутою під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу і його поділ.

Оскільки ОСОБА_2 визнала спірну квартиру спільною власністю, то вони примирилися і проживали до 01 червня 2021 року.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2022 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року і з листопада 2010 року до червня 2021 року.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2724 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року та з листопада 2010 року до червня 2021 року знайшов своє підтвердження у показаннях свідків, допитаних у ході судового розгляду справи, які особисто знають позивача та відповідача.

Показання вказаних свідків є послідовними, логічними, узгоджуються між собою та письмовими доказами, дослідженими у даній справі, не довіряти яким у суду немає підстав. Відповідач та її представник не надали суду належні і допустимі докази, які б ставили під обґрунтований сумнів показання вище зазначених свідків.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірні квартири, є спільною сумісною власністю подружжя в якій кожен із подружжя має рівну частку, тобто позивач і відповідач мають право на 1/2 частину спірних квартир.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказала, що оскаржуване рішення є незаконе, необґрунтоване, винесене з порущенням норм матеріального та процесуального права, ухвалене при неповному з`ясуванні всих фактичних обставин, що мають значення для справи, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Новомиргородського районногосуду Кіровоградськоїобласті від05жовтня 2022рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вся суть оскаржуваного рішення фактично зводиться до показів свідків.

Вказала, що свідки надавали незрозумілі свідчення, а суд першої інстанції взяв їхв основу в обґрунтування рішення.

Зазначає, що квартиру АДРЕСА_2 придбала за власні кошти, що підтверджується договором купівлі продажу квартири.

Заперечує, щодо світлин, які надані позивачем на підтвердження спільного проживання однією сім`єю.

Крім того, суд першої інстанції не посилався на докази та факти, які підтверджують факт проживання з позивачем в період з 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року та з листопада 2010 року по червень 2021 року.

Також, наданий позивачем товарний чек від ФОП ОСОБА_3 та документи видані уповноваженими особами Новомигородського РВ УМВС, жодним чином не підтверджує факт проживання однією сімє`ю.

Оскаржуване додаткове рішення є незаконним, необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалене при неповному з`ясуванні всих фактичних обставин, що мають значення для справи, відповідач просила суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення Новомиргородськогорайонного судуКіровоградської областівід 02листопада 2022рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додатково рішення про стягнення витрат на правову допомогу відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в рішенні від 05 жовтня 2022 року вирішив питання про стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

В супереч вимогам п. 3 с. 1 ст. 270 ЦПК України, суд першої інстанції додатковим рішенням від 02 листопада 2022 року стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що додаткове рішення є незаконним та не відповідає обставинам справи, порушує норми матеріального і процесуального парва, просив суд апеляційної інстанції скасувати додаткове рішення Новомиргородськогорайонного судуКіровоградської областівід 02листопада 2022рокута ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на його користь судові витрати за надання правничої допомоги в розмірі 18645 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з поданих позивачем 10 жовтня 2022 року документів на підтвердження витрат пов`язаних з розглядом справи в розмірі 18645 грн вбачається, що дана сума витрат спімірна зі складністю справи та наданих адвокатом обсягом послуг.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу на рішення, в якому він просить рішення Новомиргородського районногосуду Кіровоградськоїобластівід 05 жовтня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Від ОСОБА_2 надійшов відзивна апеляційнускаргу надодаткове рішення,в якому вона просить додаткове рішення Новомиргородського районногосуду Кіровоградськоїобласті від02листопада 2022рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додатково рішення про стягнення витрат на правову допомогу відмовити повністю.

Від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому вона просить рішення Новомиргородського районногосуду Кіровоградськоїобластівід 05 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволення позовних вимог та скасувати додаткове рішення Новомиргородського районногосуду Кіровоградськоїобласті від02листопада 2022рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додатково рішення про стягнення витрат на правову допомогу відмовити повністю.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Терещенко С.І., який представляє інтереси ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги.

Від ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4 надійшли заяви, в яких вони просять суд розглядати справу без їх участі.

ОСОБА_1 в усдове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень з судовими повістками.

Відповідно до положень частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки всі учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд визнав причини неявки неповажними та вирішив розглянути справу без участі осіб які не з`явилися, що відповідає положенням статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367ЦПКУкраїни межах, суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 нарішення Новомиргородськогорайонного судуКіровоградської областівід 05жовтня 2022року задоволеннюне підлягає,а апеляційніскарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на додатковерішення Новомиргородськогорайонного судуКіровоградської областівід 02листопада 2022року підлягаютьзадоволенню частково,з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис № 73, що підтверджується копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб.

15 вересня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 113, вчинений Відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області.

З 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року та з листопада 2010 року до червня 2021 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

06 серпня 2005 року, тобто у період шлюбу, сторони придбали однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з архівної довідки БТІ № 508144 від 22.02.2022 року право власності на вказану однокімнатну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дахно Н.П. 06 серпня 2005 року, зареєстрованого за № 1144.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2005, посвідченого нотаріусом Новомиргородського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 75828, відповідач ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 , що підтверджується фотокопією вказаного договору.

Згідно відмітки у домовій книзі для прописки громадян, які проживають в квартирі під номером АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.01.2006 зареєстровані у вищевказаній квартирі.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування).

Відповідно до вимог ст.60СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст.60СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Частиною першою статті 61СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зістаттею 63СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 60СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

У постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 Верховний Суд України дійшов висновку, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти; вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності; рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від17 квітня 2018 року у справі № 490/6060/15, від 10 лютого 2021 року у справі № 383/49/19.

Упостанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті3,74 СК України).

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 грудня 2020 року у справі № 295/14208/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 127/28507/15 належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг прореєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається,що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 369/16486/18.

Матеріалами спарви підтверджується, що 27 вересня 2002 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, актовий запис № 73, що підтверджується копією повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.25-26 т.1).

15 вересня 2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 113, вчинений Відділом реєстрації актів цивільного стану Новомиргородського районного управління юстиції Кіровоградської області (а.с.21 т.1).

З 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року та з листопада 2010 року до червня 2021 року сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

06 серпня 2005 року, тобто у період шлюбу, сторони придбали однокімнатнуквартиру АДРЕСА_1 .

Як вбачається з архівної довідки БТІ № 508144 від 22.02.2022 року право власності на вказану однокімнатну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дахно Н.П. 06 серпня 2005 року, зареєстрованого за № 1144 (а.с.203 т.1).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2005 року, посвідченого нотаріусом Новомиргородського районного нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 75828, відповідач ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 трикімнатну квартиру під номером АДРЕСА_2 , що підтверджується фотокопією вказаного договору (а.с.20 т.1).

Згідно відмітки у домовій книзі для прописки громадян, які проживають в квартирі під номером АДРЕСА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10.01.2006 року зареєстровані у вищевказаній квартирі (а.с.14-15).

Як на підставу апеляційного оскарження, заявниця посилається на неврахування судом першої інстанційвисновків, викладених у постановах: Верховного Суду України від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16; Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/15-ц, 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19, від 06 жовтня 2022 року у справі № 496/2083/19.

Водночас суд відхиляє доводи заявниці щодо неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у зазначених постановах Верховного Суду, оскільки вказані висновки та встановлені судами фактичні обставини є відмінними у порівнянні зі справою, яка переглядається.

У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Питання щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи та поданих сторонами доказів.

У цій справі суд першої інстанцій надав оцінку показанням свідків та в сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач довів факт проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу у період з 15 вересня 2005 року до вересня 2010 року та з листопада 2010 року по червень 2021.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно визнати право власності по 1/2 частині кожному на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ними право власності по 1/2 частині кожному на вказану квартиру.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Апеляційні скарги на додаткове рішення суду підлягають частковому задовленню, з огляду на таке.

Кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, визначених законом, держава забезпечує надання професійної правничої допомоги безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав та особи, яка надає правничу допомогу. Для надання професійної правничої допомоги діє адвокатура. Забезпечення права на захист від кримінального обвинувачення та представництво в суді здійснюються адвокатом, за винятком випадків, установлених законом. Витрати учасників судового процесу на професійну правничу допомогу відшкодовуються в порядку, визначеному законом (стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року).

Пунктом 2 частини першоїстатті 1 Закону України «Про адвокатуруі адвокатську діяльність»визначено, що адвокатська діяльність -це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Відповідності достатті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначення договору про надання правової допомоги містяться встатті 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідноз якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку,що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на коритсть якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями частин першої - п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини третьоїстатті 141 ЦПК Українипри вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмоїстатті 141 ЦПК Українирозмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунківтощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Разом з тим, суд, приймаючи до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру та приймати до уваги конкретні обставини справи.

Аналогічні висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суд від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Верховний Суд у постанові від 24.11.2020 у справі № 911/4242/15, зазначив, що проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона і якщо вона не заперечує, то у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу, витраченому адвокатом на виконання робіт.

Крім того, Верховний Суд в додатковій постанові від 19 липня 2021 року у справі № 910/16803/19 зазначив, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Матеріалами справи підтверджується понесені ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, надано суду першої інстанції ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом Терешенком С.І., договір про надання правничої допомоги від 12 серпня 2021 року, акт виконаних робіт від 05 жовтня 2022 року до договору про надання правничої допомоги №24/21 від 12 серпня 2021 року, загальна вартість правової допомоги, наданої позивачу адвокатом Терешенком С.І., складає 16 645 грн (що підтверджується квитанцією № 24/21 від 05 жовтня 2022 року), яка включає в себе: ведення справи у Новомиргородському районному суді в судових засіданнях з 22.10.2021 року (1 год.27 хв), 29.07.2022 року (22 хв.),25.08.2022 року (01 год.50 хв.),16.09.2022 року (52 хв.),29.09.2022 року (2 год. 25 хв.), 05.10.2022 року (30 хв.), консультації правового характеру 2 год.30 хв., збір, ознайомлення і подача документів(доказів) до матеріалів спарви 2 год. 30 хв., загальний час витрачений на надання правничої допомоги склав 12 гол. 43 хв. (том 2, а.с.38).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

З матеріалів справи вбачається, що загальна тривалість за участю представника позивача в судових засіданнях становить 7 год. 26 хв., що також підтверджується протоколами судових засідань.

Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Так, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У п. 9 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI зазначено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності щодо надання правової інформації, консультацій та роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч.1 ст.1 Закону № 5076-VI).

Зі змісту статей10,11,12,13 ЦПК Українив узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керуєтьсяКонституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення сааме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Суду при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення.

Разом з тим, суд, приймаючи до уваги положення частини третьоїстатті 141 ЦПК України, має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру та приймати до уваги конкретні обставини справи.

Безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, є доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність судових засідань, які зазначені в акті виконаних робіт, із зазначеним часом їх проведення, оскільки в матеріалах справи наявні протоколи судових засідань, що підтверджують участь представника позивача в судових засіданнях в 6 судових засіданнях тривалістю 7 год. 26 хв.

Судова практика свідчить, що при вирішенні питання відшкодування витрат на правову допомогу, судами застосовується тлумачення критерію розумності, викладене у рішенні Європейського суду з прав людини «Лавентс проти Латвії» (п. 154) від 28 листопада 2002 року, у якому зазначено, що відшкодуванню підлягають лише такі витрати, які мають розумний розмір, а також підтверджуються необхідними документами понесення таких витрат.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) вказано, що: «суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».

Крім того, заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18 645 гривень є неспіврозмірною виконаній адвокатом роботі, з огляду на те, що даний спір незначної складності.

В спорах такого характеру, судова практика є сталою, застосування великої кількості законів спірні правовідносини не передбачають, а матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження та збирання б яких адвокат витратив значний час.

Невідповідність висновків, викладених у додатковому рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1ст.376 ЦПК України є підставами для зміни рішення суду першої інстанції.

Враховуючи, складність справи, витрачений час та обсяг виконаних адвокатом робіт і послуг, враховуючи принципи розумності та співмірності, надані представником позивача докази понесення витрат, додаткове рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні, зокрема, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 підлягає стягненню 6000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2022 року залишити без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2022 року без змін.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на додаткове рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2022 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 листопада 2022 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_2 ) 6 000 (шість тисяч) грн витрат на за надання правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 14.02.2023.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді С. М. Єгорова

О. І. Чельник

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...