Справа № 203/567/22
Провадження № 2/0203/213/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді - Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання - Пльохіної В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

04.02.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом, з урахуванням ухвали суду від 10.04.2023 року, до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (далі - АТ «СЕНС БАНК», відповідач; до зміни найменування - АТ «Альфа-Банк») про зобов`язання вчинити певні дії, в якому позивач просить суд:

- визнати неправомірними дії АТ «СЕНС БАНК» в частині невиконання банківських послуг при користуванні картковим рахунком № НОМЕР_1 , виданим на ім`я ОСОБА_1 ;

- визнати нечинною транзакцію щодо перерахування коштів на суму 29295,00 грн з її карткового рахунку № НОМЕР_1 ;

- зобов`язати АТ «СЕНС БАНК» повернути ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 29295,00 грн шляхом відновлення їх на картковому рахунку, відкритому в АТ «СЕНС БАНК» на ім`я ОСОБА_1 .

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є споживачем банківських послуг, які надаються в АТ «Альфа-Банк» (з 30.11.2022 року змінив найменування на АТ «СЕНС БАНК»). Позивач пояснила, що відносно неї 07.09.2021 року було вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, а саме було викрадено її мобільний телефон з сім-карткою: НОМЕР_2 , який був фінансовим номером в АТ «Альфа-Банк». Після виявлення факту викрадення мобільного телефону через декілька годин позивач зателефонувала на свій номер телефону з телефону своєї знайомої. На телефонний дзвінок відповів чоловік, який сказав, що він знайшов телефон в районі автовокзалу м. Дніпра, і про те, що позивач може приїхати та забрати свій телефон за адресою: АДРЕСА_1 . Це було близько 21:00 години та позивач просила цього чоловіка зустрітися з нею наступного дня. Проте, коли вона почала йому телефонувати, телефон вже був вимкнений, та вона зрозуміла, що ніхто не збирається повертати їй телефон, а відносно неї вчинено кримінальне правопорушення. Наступного дня 08.09.2021 року о 19:45 годині позивач повідомила відповідача за номером Контакт-Центру з мобільного телефону про викрадення її мобільного телефону з фінансовим номером: НОМЕР_2 в АТ «Альфа-Банк», та просила негайно зупинити будь-які операції по карткам та рахункам. Також працівник банку повідомив позивача про списання з її банківського рахунку № НОМЕР_1 08.09.2021 року грошових коштів на суму 29295,00 грн.

10.09.2021 року позивач звернулась до ЧЧ ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про викрадення телефону. За її заявою були внесені відомості до ЄРДР за №0000524. За результатами досудового розслідування слідчим ЧЧ ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000524. Тому позивач повторно звернулась 19.10.2021 року із заявою про вчинення відносно неї кримінального правопорушення, після чого постанова про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 185 КК України була скасована прокурором, а до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Також позивач повідомила про подію, що сталась, відповідача та НБУ. Проте останні листами повідомили її про те, що банк не може повернути їй грошові кошти, які були списані з її банківського рахунку, та слід чекати результатів проведення розслідування. Водночас наразі працівники банку систематично здійснюють дзвінки на телефон позивача з вимогою погасити заборгованість по картковому рахунку, яка збільшилась після здійснення відносно неї шахрайських дій.

З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про визнання неправомірними дії, нечинною трансакцію та зобов`язання вчинити певні дії.

12.04.2022 року та 14.04.2022 року відповідач подав до суду відзив на позов у вигляді правового обґрунтування щодо відмови у задоволенні позовних вимог, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач зазначив, що 24.08.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 було укладено анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту, відповідно до якого клієнт банку отримала пластикову картку з установленим на ній кредитним лімітом. Також відповідач наголосив на тому, що додаток №8 «Послуги Системи Інтернет-сервісу «My Alfa-bank» є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», укладеного між АТ «Альфа-Банк» та фізичною особою, що акцептує умови публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Користувач зобов`язаний зберігати ідентифікаційні дані у місцях, недосяжних для сторонніх осіб, а також у випадку підозри на несанкціонований доступ до Ідентифікаційних даних, терміново припинити використання системи, довести це до відома банку для здійснення запобіганню шахрайських дій.

Відповідач пояснив, що 08.09.2021 року позивач повідомила Контакт-центр банку про викрадення власного телефону, на який встановлено застосунок з можливістю доступу до банківського рахунку, та просила зупинити всі фінансові операції, що проводяться по рахунку. Саме з цього часу будь-які фінансові операції вважаються переведеними у електронний Стоп-список, і подальше використання коштів, розміщених на рахунках, не є можливим. Таким чином, на момент проведення фінансової операції на суму 29295,00 грн позивач майже добу з 07.09.2021 року знала про крадіжку мобільного пристрою, за допомогою якого у невідомих осіб була можливість управління та розпорядження банківським рахунком. Проте ОСОБА_1 не вчинили негайних дій щодо повідомлення банку про шахрайські дії відносно неї.

Отже, несанкціоновані транзакції з картки клієнта банку відбулись з вини держателя картки ОСОБА_1 за рахунок несвоєчасного повідомлення банку щодо зупинення транзакцій по рахунку, винність дій банку відсутня. На думку відповідача, відшкодування кредитних коштів на рахунку клієнта, що були несанкціоновано списані третіми особами, має бути відшкодовано за рахунок позивача як держателя картки.

Тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Інших заяв по суті справи на адресу суду не надходило.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 14.02.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Ухвалою суду від 10.04.2023 року було задоволено клопотання представника відповідача про заміну найменування відповідача в цивільній справі та замінено первісне найменування відповідача: Акціонерне товариство «Альфа-Банк» на нове найменування: Акціонерне товариство «СЕНС БАНК».

У судове засідання 27.06.2023 року учасники справи не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, подали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223, 247 ЦПК України розглянув справу за відсутності учасників справи за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Під час судового розгляду справи суд дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2 є клієнтом банку - АТ «Альфа-Банк», який з 30.11.2022 року змінив найменування на АТ «СЕНС БАНК», та має банківський рахунок № НОМЕР_1 . Це підтверджується копіями банківських виписок, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так, відповідно до виписки по рахунку за кредитною карткою в АТ «Альфа-Банк» за період з 07.09.2021 року по 09.09.2021 року, по рахунку № НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 , 08.09.2021 року відбулось списання грошових коштів на суму: - 29295,00 грн.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 11.09.2021 року №0000524 станом на 04.10.2021 року, за заявою ОСОБА_1 від 10.09.2021 року були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 185 КК України, запис №1; короткий виклад обставин: ЧЧ ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшла заява від ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те, що 07.09.2021 року близько 18:30 години за адресою: АДРЕСА_2 , невстановлена особа шляхом вільного доступу заволоділа майном заявника, розмір шкоди встановлюється; 18.09.2021 року кримінальне провадження було закрите за п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 11.09.2021 року №0000524 станом на 20.10.2021 року, за заявою ОСОБА_1 від 19.10.2021року були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 190 КК України, запис №2; короткий виклад обставин: в ході досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000524 було допитано потерпілу ОСОБА_1 , котра під час допиту дала наступні показання, а саме те, що коли в неї було викрадено мобільний телефон, в ньому були встановлені додатки мобільних банків: АТ «Альфа-Банк», АТ «Приватбанк», з яких невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа кредитними коштами, що належать заявнику ОСОБА_1 .

Постановою дізнавача сектору дізнання ВП №6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.10.2021 року було залучено ОСОБА_1 в якості потерпілої у кримінальному провадженні №0000524 від 11.09.2021 року.

Листами від 01.11.2021 року АТ «Альф-Банк» та від 17.11.2021 року НБУ повідомили позивача про те, що необхідно отримати результати проведення розслідування та надати їх офіційними каналами зв`язку.

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання неправомірними дії банку в частині невиконання банківських послуг при користуванні картковим рахунком, визнання нечинною транзакції щодо перерахування коштів на суму 29295,00 грн з карткового рахунку, зобов`язання банку повернути позивачу грошові кошти в сумі 29295,00 грн шляхом відновлення їх на картковому рахунку.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року №2346-III (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин; закон втратив чинність 01.08.2022 року), платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Держателем електронного платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу.

Неналежний отримувач - це особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі.

Неналежний переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі.

Неналежний платник - особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів.

Відповідно до пунктів 14.12, 14.17 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (у чинній редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень.

Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень скарг громадян.

Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу встановлені пунктом 37.2 статті 37 цього Закону.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» від 30.06.2021 року №1591-IX (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), автентифікація - процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача платіжних послуг та/або належність користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача платіжних послуг ; авторизація діяльності - визначена цим Законом процедура допуску до провадження діяльності з надання платіжних послуг, обмежених платіжних послуг, допоміжних послуг, що здійснюється шляхом видачі ліцензії та/або включення до Реєстру платіжної інфраструктури; неналежна платіжна операція - це платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі; неналежний отримувач - це особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі ; неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно); неналежний стягувач - особа, яка не має визначених законом підстав на ініціювання платіжної операції з рахунку платника.

Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705 (далі - Положення №705, в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин; втратило чинність станом на 01.08.2022 року), емітент зобов`язаний надавати ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу здійснювати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу, лише держателю електронного платіжного засобу .

Емітент під час видачі електронного платіжного засобу зобов`язаний проінформувати держателя про можливість або неможливість зміни ПІНу. Перша зміна ПІНу здійснюється безкоштовно.

Емітент має право передати електронний платіжний засіб держателю або представнику користувача через агента.

Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення №705, банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій.

Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення №705, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися.

Відповідно до пункту 6 розділу VI Положення №705, користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Пунктами 7, 8 розділу VI Положення №705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення №705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до пункту 10 розділу VI Положення №705, банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян».

За правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 лютого 2018 року у справі №758/7327/14-ц, встановивши, що відповідачем не доведено того факту, що позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, а також не надано доказів на спростування доводів позивача про те, що контролювати операції за банківською карткою шляхом отримання смс-інформації позивач не мав змоги, оскільки йому не надавалась послуга «смс-інформування» і її надання договором сторін не передбачено, у зв`язку з чим факт незаконного списання коштів з його рахунку позивач виявив лише при спробі зняти кошти зі свого рахунку, і про це він повідомив відповідача невідкладно, в той же день. Із посиланням на конкретні докази у справі суд має вказати, які саме конкретні обставини підтверджують факт того, що позивач своїми діями сприяв розкриттю конфіденційної інформації, внаслідок чого відбулось незаконне списання грошових коштів з карткового рахунку позивача.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі №6-71цс15, Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №127/23496/15-ц, касаційне провадження №61-3239св18 , від 13 вересня 2019 року у справі №501/4443/14-ц (провадження №61-10469св18); від 02 жовтня 2019 року у справі №182/3171/16 (провадження №61-24548св18); від 23 січня 2020 року у справі №179/1688/17 (провадження №61-12707св19).

Також у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України).

Згідно з положеннями статті 16 ЦК України, захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до частин 1, 2 статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18) Верховний Суд зробив правові висновку про те, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

Неналежний спосіб захисту є самостійною підставою для відмови в позові в будь-яких правовідносинах (постанова ВП ВС від 26 січня 2021 року, справа №522/1528/15-ц, провадження № 14-67цс20).

Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частини 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями статті 12 ЦПК України та відповідно до частин 1, 5 та 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли б втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації з обмеженим доступом, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за банківськими картками, у тому числі з використанням електронних додатків банку.

Водночас позивач надала суду докази того, що вона зверталась до правоохоронного органу із заявою про вчинення відносно неї злочину за попередньою правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 185 КК України, а згодом - ч. 1 ст. 190 КК України, кримінальне провадження №0000524 від 11.09.2021 року, орган досудового розслідування: Підрозділ дізнання ВП №6 Дніпровське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, з приводу обставин вчинення невідомою особою транзакцій з її кредитної картки, що сталось 07.09.2021 року близько 18:30 години.

При цьому позивач була визнана слідчим потерпілою особою у кримінальному провадженні №0000524 від 11.09.2021 року, про що ним винесено відповідну постанову. Також позивач неодноразово зверталась до відповідача та Національного банку України із зверненнями, заявами та скаргами щодо повернення їй в повному обсязі сум грошових коштів, з урахуванням відсотків, штрафу та пені, що були списані з її банківського рахунку невстановленою особою внаслідок вчинення шахрайських дій з кредитними коштами, та припинення, у зв`язку з цим, нарахування штрафних санкцій. Проте такі звернення позивача залишились без задоволення банком та їй було роз`яснено право звернутися за судовим захистом, очікувати результатів розслідування

З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині вимог про зобов`язання відповідача відновити залишок кредитних коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві «СЕНС БАНК» (назва до зміни найменування - АТ «Альфа-Банк») у розмірі 29295,00 грн станом на 07.09.2021 року, тобто до того стану, в якому він був перед виконанням операції - 08.09.2021 року, що становить ефективний спосіб захисту порушених прав позивача. Тому такі позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте позовні вимоги в частині визнання неправомірними дії АТ «СЕНС БАНК» (назва до зміни найменування - АТ «Альфа-Банк») щодо невиконання банківських послуг при користуванні картковим рахунком № НОМЕР_1 , виданим на ім`я ОСОБА_1 , визнання нечинною транзакцію щодо перерахування коштів на суму 29295,00 грн з її карткового рахунку № НОМЕР_1 , становлять неефективний спосіб захисту порушеного права та інтересу позивача, тому задоволенню не підлягають. Оскільки такі позовні вимоги не відновлюють порушене право права позивача і жодним чином не сприяють поліпшенню негативних наслідків, які мають місце у зв`язку з порушенням права позивача.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За подання до суду: позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою ставка судового збору визначена у розмірі: 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01.01.2023 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 2684 гривні, а тому 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 1073,60 грн.

Суд, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», та заявила позовні вимоги немайнового характеру, то пропорційно до задоволеної частини позовних вимог з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову ОСОБА_1 та зобов`язання Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» відновити залишок кредитних коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Акціонерному товаристві «СЕНС БАНК» у розмірі 29295,00 грн станом на 07.09.2021 року, тобто до того стану, в якому він був перед виконанням операції - 08.09.2021 року, а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Також з приводу вирішення питання про розподіл судового збору, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору як споживач, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 992,40 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 274, 275, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» (адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; ) відновити залишок кредитних коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) в Акціонерному товаристві «СЕНС БАНК» (адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; ) у розмірі 29295,00 грн станом на 07.09.2021 року, тобто до того стану, в якому він був перед виконанням операції - 08.09.2021 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 100; ) на користь держави судовий збір у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ф.М. Ханієва