ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 листопада 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/621/23

Головуючий у першій інстанції Парфененко О. Я.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1296/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 23 липня 2010 року, яка станом на 29 січня 2023 року становить 39 184,94 грн, та судові витрати у розмірі 2 684 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 23 липня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до банківської установи з метою отримання банківських послуг. Підписавши відповідну заяву, відповідачка підтвердила згоду про те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Банком зобов`язання за договором виконано у повному обсязі та надано ОСОБА_1 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, проте відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 29 січня 2023 року виникла заборгованість у сумі 39 184,94 грн, яка складається з: 31 897,24 грн заборгованість за тілом кредиту; 7 287,70 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», вважаючи оскаржуване рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд дійшов передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_1 на підставі анкети-заяви було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, яку в подальшому перевипущено, після чого відповідачка користувалася кредитними коштами, в тому числі, частково погашала заборгованість. Докази належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відсутні.

Скаржник указує на те, що позичальник зобов`язаний сплачувати не лише тіло кредиту, а й проценти за користування кредитними коштами, проте в оскаржуваному рішенні не наведено жодних правових підстав, які б підтверджували право відповідачки користуватися коштами банку без сплати відсотків, тобто безоплатно.

У наданому відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Сльозка А.Ф., вважаючи рішення суду першої інстанції законним, просив апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що анкета-заява від 23 липня 2010 року, яка знаходиться в матеріалах справи, не містить даних щодо визначеного розміру кредитного ліміту та процентної ставки, умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафу) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Указує на те, що відповідачка за цією заявою просила оформити їй депозитну картку. Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на підставі яких банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування, відповідачка не підписувала та з ними не ознайомлювалася, тому вони не являються складовими договору. Будь-який договір кредитування відповідачкою з банком не укладався.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено указаних у позові обставин та не надано анкету-заяву від 23 липня 2010 року, в якій би було зазначено про видачу картки з кредитним лімітом, чи інших документів з умовами кредитування, які б містили підпис відповідачки.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

У справі встановлено, 23 липня 2010 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 15), у якій вона просила надати їй послугу «ощадкнижку (депозит)».

У тексті вказаної заяви зазначено, що ОСОБА_1 згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг,а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Зазначено, що вона ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які було надано їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідачка зобов`язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

До позову банком додано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 16), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 17-40), які підпису відповідачки не містять.

З довідки АТ КБ «ПриватБанк», скерованої до суду першої інстанції, вбачається, що ОСОБА_1 на підставі підписаного кредитного договору б/н надано наступні кредитні картки: № НОМЕР_1 (дата відкриття 27 червня 2015 року з терміном дії до червня 2019 року, карта «Універсальна»), № НОМЕР_2 (дата відкриття 14 березня 2019 року з терміном дії до вересня 2022 року, карта «Універсальна»), № НОМЕР_3 (дата відкриття 26 липня 2019 року з терміном дії до травня 2023 року, карта «Універсальна») (а.с. 14).

Іншою довідкою АТ КБ «ПриватБанк» про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н), указано, що старт карткового рахунку відбувся 27 червня 2015 року, а 16 липня 2015 року встановлено кредитний ліміт у розмірі 0,00 грн. У подальшому періодично відбувалось коригування кредитного ліміту, а саме: 28 січня 2019 року збільшення ліміту до 8 000 грн, 12 березня 2019 року збільшення ліміту до 13 000 грн, 29 червня 2016 року збільшення ліміту до 20 000 грн, 26 липня 2019 року збільшення ліміту до 25 000 грн, 27 листопада 2019 року збільшення ліміту до 30 000 грн, 26 грудня 2022 року зменшено ліміт до 0,00 грн (а.с. 13).

Випискою за договором № б/н за період з 27 червня 2015 року по 31 січня 2023 року містяться відомості про рух коштів за картками № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 (а.с. 48-60).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором № б/н від 23 липня 2010 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на на 29 січня 2023 року утворилась заборгованість, яка становить 39 184,94, з яких: заборгованість за тілом кредиту 31 897,24 грн, заборгованість за простроченими відсотками 7 287,70 грн (а.с. 9-12).

Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку» б/н від 23 липня 2010 року, в якій у розділі «Прошу надати мені перераховані нижче послуги» передбачено проставляння відміток навпроти запропонованого виду карток (картка «Універсальна», картка Gold, ідентифікація з паспортом, зарплатна картка, пенсійна картка, ощадкнижка (депозит), дебетова особиста картка), а також суму бажаного кредитного ліміту.

З цього розділу вбачається, що ОСОБА_1 обрала послугу «ощадкнижка (депозит)», що підтверджується відповідною відміткою в анкеті-заяві (а.с. 15).

Графа щодо оформлення будь - якої іншої картки, зокрема, платіжної картки кредитка «Універсальна», графа щодо встановлення кредитного ліміту у зазначеній анкеті - заяві не заповнені, відсутнє зазначення номеру картки, яка була випущена Банком.

Відповідно надана позивачем анкета-заява не містить будь-якої інформації щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами.

Доказів про те, що 23 липня 2010 року відповідачці було видано кредитну картку "Універсальна" зі встановленим на ній кредитним лімітом - матеріали справи не містять. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачці картку № НОМЕР_1 (карта «Універсальна») видано 27 червня 2015 року з терміном дії до червня 2019 року. Проте позивачем не надано відповідного документу, що відображав би узгоджені сторонами умови станом на дату отримання ОСОБА_1 цієї кредитної картки.

При пред`явленні позову банком надано витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 16), витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 17-40), які не містять підпису відповідачки.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, на час вирішення спору, матеріали справи не містили підтверджень того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справах № 481/1243/16-ц, № 175/4634/15-ц та № 330/1607/16-ц.

Підстав відступити від вказаних правових висновків під час розгляду справи, що переглядається, колегія суддів не встановила.

Ураховуючи вищевикладене, висновки районного суду про те, що надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин, є вірними.

Суд першої інстанції також обґрунтовано вважав, що у цій справі неможливо застосувати правила статті 634 ЦК України (договір приєднання), оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (23 липня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (26 квітня 2023 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Надані позивачем довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та про отримання позичальником карток, а також виписка по рахункам колегією суддів не беруться до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують факт виявлення бажання ОСОБА_1 оформлення на її ім`я ощадкнижки (депозит), а не кредитної картки згідно з підписаною нею заяви б/н від 23 липня 2010 року, яка є предметом розгляду у цій справі.

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Зазначена правова позиція міститься і в постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16).

Колегія суддів приходить до висновку, що із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_1 23 липня 2010 року, як про це стверджує позивач, уклала саме кредитний договір, враховуючи відсутність в Анкеті-заяві позначки про бажання оформити кредитну картку, невизначення розміру кредитного ліміту. Анкета-заява засвідчує лише про намір клієнта отримати ощадкнижку (депозит). Умови отримання та користування відповідачкою кредитною карткою «Універсальна» з матеріалів цієї справи встановити неможливо.

Апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що оскільки наказом № СП-2010-64 від 21 січня 2010 року банком затверджено процедуру ідентифікації клієнта, згідно з якою він лише при оформленні першого продукту банку проходить повну ідентифікацію, яку відповідачка пройшла 23 липня 2010 року, повторне заповнення Анкети-заяви ОСОБА_1 не потребувала, виходячи з такого. Наведені твердження стосуються відсутності потреби у з`ясуванні анкетних даних відповідачки, як фізичної особи, проте жодним чином не впливають на обов`язок банку довести факт укладення між сторонами кредитного договору б/н 23 липня 2010 року та істотні умови його укладення (кредитний ліміт, розмір відсоткової ставки, наявність випущеної кредитної картки, тощо).

Подана Банком на підтвердження позовних вимог анкета-заява, не підтверджує, а навпаки спростовує обставини, викладені банком у позові, зокрема щодо видачі ОСОБА_1 23 липня 2010 року кредитної картки "Універсальна" зі встановленим на ній кредитним лімітом.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк», не надано суду належних та допустимих доказів оформлення та укладання між сторонами кредитного договору б/н від 23 липня 2010 року, з досягненням сторонами згоди в належній формі з усіх істотних умов, отримання кредитної картки тощо, які б свідчили про волевиявлення відповідачки укласти кредитний договір та отримати відповідно кредитні кошти.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка підтвердила, що підписана анкета-заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, оскільки в анкеті-заяві відсутній номер картки, яку отримала відповідачка, крім того, з розділу Анкети-заяви «Прошу надати мені перелічені нижче послуги» вбачається, що відповідачка бажала отримати ощадну книжку (депозит).

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що із виписки чітко прослідковується, що відповідачка користувалася грошима, отримувала кошти через банкомати та частково погашала заборгованість, оскільки сама по собі виписка не може вважатись належним та достовірним доказом в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України, який би підтверджував укладення між сторонами саме кредитного договору про наявність якого стверджує позивач, встановлення та досягнення між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, а відтак не може бути доказом наявності у відповідача кредитної заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що районний суд безпідставно звільнив боржника від сплати відсотків за кредитним договором являються необґрунтованими, зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження досягнення між сторонами домовленості щодо істотних умов про відсотки за наданим кредитом, їх розміру та порядку нарахування.

На думку апеляційного суду, належними та допустимими доказами не підтверджено факт користування відповідачкою кредитною карткою на зазначених позивачем умовах, обізнаність відповідача, як це передбачено вимогами законодавства, про суму кредитного ліміту, умови зміни розміру такого ліміту, порядок та розмір нарахування відсотків, штрафних санкцій, тощо. Отже, обставини даної справи не дозволяють зробити висновок про виникнення між сторонами зобов`язальних відносин, які витікають з кредитного договору б/н від 23 липня 2010 року, як на цьому наполягає позивач, звертаючись до суду, а мають іншу правову природу.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених АТ КБ «ПриватБанк» вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вище викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції являється законним та обґрунтованим і підстав для його скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 07 серпня 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко