Провадження №: 4-с/755/137/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на дії/бездіяльність органів примусового виконання, -

В С Т А Н О В И В:

Скаржник, ОСОБА_1 , звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просить суд: 1) зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зняти арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного згідно з постанови ВП НОМЕР_2 виданої 19.10.2015 в межах справи 755/30236/14-ц; 2) зобов`язати Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт із всього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного згідно з постанови ВП НОМЕР_1 виданої 16.10.2015 в межах справи 755/30236/14-ц.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржувані арешти були накладені органом державної виконавчої служби, правонаступником якого є Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), на підставі виконавчих листів, що були видані на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 28.11.2014, по справі 755/30236/14-ц, що була винесена на підставі рішення третейського суду за позовом AT «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Станом на дату звернення до суду, як це було повідомлено органом виконавчої служби, виконавчі провадження в межах яких накладені арешти - завершені, а матеріали виконавчих проваджень знищені, а тому існування арешту є безпідставним та невиправданим, оскільки арешт не забезпечує жодну процедуру виконання і є застарілим та таким, що безпідставно обмежує права скаржника, проте зняти його можна виключно в судовому порядку. Додатково зазначив, що стягувач AT «Укрсоцбанк» ліквідований.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.09.2023 вказану скаргу було прийнято до розгляду та призначено її до судового розгляду.

У судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

11.09.2023 до суду від представника скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд скарги у відсутність скаржника та його представника, у якій зазначили, що скаргу підтримують та просять задовольнити.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 Цивільного процесуального кодексу України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст. 447 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус.

За нормою ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як убачається з наданих до скарги матеріалів, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 341036577 від 31.07.2023: 20.10.2015 10:07:38 державний реєстратор Оперчук І.М. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, внесла запис про обтяження: 11659730 (спеціальний розділ) про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № НОМЕР_2, виданий 19.10.2015, видавник: ОСОБА_3 , Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; 20.10.2015 12:23:39 державний реєстратор Заболотний О.О. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, вніс запис про обтяження: 11664247 (спеціальний розділ) про арешт нерухомого майна ОСОБА_1 , на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № НОМЕР_1, виданий 16.10.2015, видавник: ОСОБА_3 , Приморський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (а.с.4-5).

Відповідно до листа Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 83106 від 10.08.2023, згідно інформації, яка міститься в автоматизованій системі виконавчого провадження «Спецрозділ», на виконанні відділу перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого №755/30236/2014 листа виданого 24.12.2014 Дніпровський районний суд. м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу у розмірі 240,6 грн. В результаті вжитих державним виконавцем заходів, виконавче провадження № НОМЕР_2 завершено 24.05.2016 року на підставі частини 1 пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Також на виконанні органу ДВС перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого №755/30236/2014 листа виданого 24.12.2014 Дніпровський районний суд. м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» боргу у розмірі 893 707.94 грн. В результаті вжитих державним виконавцем заходів, виконавче провадження № НОМЕР_1 завершено 24.05.2016 року на підставі частини 1 пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». У зв`язку із закінченням строку зберігання виконавчі провадження № НОМЕР_2; НОМЕР_1 знищено (а.с.6).

За приписами ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

У відповідності до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.

Пунктом 5 частини третьої статті 11 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) встановлено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 49 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 (в редакції, чинній на дату винесення державним виконавцем постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження), виконавче провадження підлягає закінченню у разі: направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

За приписами ч. 1 ст. 50 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З листа Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 83106 від 10.08.2023, судом встановлено, що виконавчі провадження, у яких були накладені арешти, про скасування яких скаржник звертається, були завершені на підставі на підставі частини 1 пункту 10 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про їх направлення до іншого органу примусового виконання.

За приписами ч. 2 ст. 50 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Пунктом 6 розділу V Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій), передбачено, що виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі: якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби; відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби; утворення виконавчої групи при кількох органах державної виконавчої служби; якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби; наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення.

Пунктом 7 розділу V зазначеної Інструкції з організації примусового виконання рішень встановлено, що у такому випадку передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися за рішенням державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження.

Пунктом 3.16 розділу ІІІ Інструкції (далі - Інструкція, у редакції, чинній на час вчинення виконавчих дій) передбачено, що, у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону державний виконавець у постанові про закінчення виконавчого провадження зазначає причини направлення виконавчого документа за належністю, повідомляє про проведені виконавчі дії (якщо стягнення проведено частково, зазначається про фактично стягнену суму коштів), якщо боржник відсутній, вказується дата складання акта про відсутність боржника.

До копії постанови про закінчення виконавчого провадження державний виконавець додає також постанови про стягнення виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, копії постанов про накладення арешту на кошти чи майно боржника, копії документів щодо майнового стану боржника та його доходів у разі їх наявності.

Разом з цим, скаржник звертаючись до суду із скаргою в порядку 447 ЦПК України щодо незняття арешту, не наводить будь-яких відомостей про подальший хід виконавчих проваджень, які були закриті на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 в редакції Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 та про наявність відкритих чи закритих виконавчих проваджень щодо ОСОБА_1 в інших органах примусового виконання, що позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини у справі про хід виконавчих проваджень та дії, які були вчинені при їх виконанні. Не надає жодного належного та достатнього доказу на підтвердження вимог та спростування фактів (обставин), задля встановлення об`єктивної істини, з урахуванням наведеного. Скаржником не долученого жодного належного та достатнього доказу на обґрунтування вимог скарги, що надавало б змогу суду пересвідчитися у обставинах та фактах, необхідних для зняття арешту.

Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналогічні приписи містяться у частині першій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини першої статті 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За приписами ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За вказаних обставин, з урахуванням неможливості повно та всебічно встановити обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані до суду докази, суд доходить висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на дії/бездіяльність органів примусового виконання.

Відповідно до ст. 451 Цивільного процесуального кодексу України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене, суд доходить висновку про необґрунтованість вимог скарги ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 4, 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 5, 12, 13, 18, 447, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження - Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), на дії/бездіяльність органів примусового виконання - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя