Справа № 459/2540/23 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М. В.
Провадження № 22-ц/811/2481/23 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 рокуколегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретаря: Салата Я.І.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2023 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про продовження дії обмежувального припису,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, заінтересована особа ОСОБА_2 про продовження дії обмежувального припису.

В обґрунтування заяви покликалась на те, що обмежувальний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 було видано на 3 місяці, протягом дії якого він так і не виконав, і не збирався виконувати обмежуваний припис, проігнорувавши судове рішення з цього приводу.

Вказувала, що поведінка ОСОБА_2 фактично не змінилася, адже він продовжує вчиняти відносно неї домашнє насильство психологічного характеру, тому є необхідність у продовженні такого припису строком до 6 місяців із покладенням на нього певних обов`язків.

Просила продовжити строком до 6 місяців дію обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПБІ НОМЕР_1 проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , яким заборонити йому:

-перебувати з нею в місці спільного проживання за адресою АДРЕСА_2 . наближатися до місця її проживання за адресою АДРЕСА_2 , на відстань до 100 метрів;

-особисто і через третіх осіб розшукувати її, якщо вона за власним бажанням перебуватиму у місці, невідомому кривднику, переслідувати мїї та в будь-який який інший спосіб спілкуватися з нею.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про продовження дії обмежувального припису відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що припинивши вчиняти фізичне насильство щодо неї кривдник ОСОБА_2 продовжив вчиняти щодо неї психологічне насильство, внаслідок чого вона змушена була звертатись за психологічною допомогою.

Вказує, що ризики вчинення кривдником домашнього насильства в майбутньому у будь яких проявах не відпали.

Також стверджує, що вона звернулась до Уповноваженого Верховної Ради з прав людини щодо бездіяльності працівників Червоноградського РВП пов`язаного із неприпиненням домашнього насильства в сімї та не виконання обмежувального припису згідно рішення суду і за її зверненням відкрито провадження Уповноваженого Верховної Ради з прав людини.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю заінтересованої особи ОСОБА_2

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у квартирі у АДРЕСА_1 , що встановлено судом із копії довідки, виданої відділом реєстрації Червоноградської міської ради Львівської області від 24 жовтня 2022 року №3924 та не заперечується останніми.

Відповідно до рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 25 квітня 2023 року ОСОБА_2 виселено з вищевказаної квартири у АДРЕСА_1 через систематичні порушення правил співжиття, які роблять неможливим проживання в одній квартирі, без надання іншого житлового приміщення.

Окрім цього, відповідно до рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 травня 2023 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису було частково задоволено та видано на строк 3 місяці обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також встановлено заходи тимчасового обмеження прав.

Оскільки на момент звернення до суду першої інстанції із вказаною заявою спливав строк обмежувального припису, а заявниця стверджує, що надалі являється жертвою психологічного насильства від свого сина (а саме психологічного), який продовжує проживати із нею в одній квартирі, вищевказаного обмежувального припису не дотримується, тобто рішення суду не виконує, ОСОБА_1 (заявниця) змушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та просити продовжити обмежувальний припис.

Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у вказаній сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

У Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 27 листопада 2019 року справа № 753/23624/18 (постановою суду зменшено обсяг обов`язків, які було покладено на кривдника рішенням апеляційного суду) міститься правовий висновок щодо обставин, які підлягають установленню судом, для видачі обмежувального припису.

«… Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини і, перш за все, прав жінок. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного з батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають установлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві».

Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Згідно розділу IV глави 13 ЦПК України визначено порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису.

У відповідності до ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 350-7 ЦПК України за заявою осіб, визначених статтею 350--2 цього Кодексу, обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого рішенням суду згідно з частиною другою статті 350--6 цього Кодексу.

Згідно з п. 3, 6, 7, 8 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном.

Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями.

Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;

- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;

- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд, на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.

Вказана правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів заявниця додала до заяви наступні документи: копію витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000460 від 03 травня 2023 року за ст. 126-1 КК України; копію заяви про правопорушення, пов`язаного із невиконанням ОСОБА_2 рішення суду про вчинення обмежувального припису; копію заяви у Червоноградський РВП від 15 травня 2023р. щодо невиконання обмежувального припису; копію витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000056 від 16 червня 2023 року за ч. 1 ст. 382 КК України; копію відповіді Червоноградської окружної прокуратури від 11 травня 2023 року щодо зазначених кримінальних проваджень; копію скарги від 14 червня 2023 року щодо бездіяльності працівників Червоноградського РВП; копію відповіді Червоноградської окружної прокуратури від 22 червня 2023 року; копію відповіді Львівської обласної прокуратури від 08 червня 2023 року; копію відповіді Червоноградської окружної прокуратури від 28 червня 2023 року; копію відповіді Офісу Генерального прокурора від 30 червня 2023 року; копію відповіді ГСУ НП від 06 липня 2023 року; копію направлення від 06 липня 2023року від центу домашнього насильства до Центру надання безоплатної вторинної правої допомоги; копію листа Денного центру соціально-психологічної допомоги особам, які постраждали від домашнього насильства від 02 серпня 2023 року, з якого вбачається, що ОСОБА_1 надано комплексу соціально-психологічну допомогу та проінформовано про права постраждалих осіб і соціальні послуги, що надаються Денним центром.

Перевіряючи доводи заявника, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що докази, які були додані ОСОБА_1 до заяви не можуть бути визнані як беззаперечні докази продовження здійснення ОСОБА_2 домашнього насилля відносно неї, а сам факт звернення заявника до органів поліції, органів прокуратури щодо невиконання рішення суду про встановлення обмежувального припису не підтверджує факт продовження вчинення кривдником домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» .

Враховуючи вищенаведене та те, що ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження своїх доводів, а судом не встановлено жодних повторних випадків продовження вчинення домашнього насильства стосовно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про продовження дії обмежувального припису.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч. 1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 листопада 2023 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.