справа № 361/724/21
провадження № 2/361/322/23
РІШЕННЯ

Іменем України

23 травня 2023 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Панек А.С., Лебідя В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СОС Кредит про захист прав споживача та визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в :

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір про споживчий кредит № 13670656 від 20 січня 2020 року, укладений між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю СОС Кредит (далі ТОВ СОС Кредит, Товариство або Кредитодавець).

В обґрунтування позову зазначав, що 20 січня 2020 року між ним і відповідачем ТОВ СОС Кредит був укладений договір про споживчий кредит за № 13670656.

Вважає, що цей договір має бути визнаний недійсним, оскільки Товариством всупереч Закону України Про захист прав споживачів, Закону України Про електронну комерцію йому не надано інформацію щодо умов договору, договір про споживчий кредит за № 13670656 ним не підписаний, йому не надано розрахунку загальних витрат за кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, відповідачем його введено в оману на рахунок істотних умов договору, зокрема, на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом, чим порушено принцип рівності сторін з використанням нечесної підприємницької практики.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій зазначав, що позовні вимоги він підтримує повністю, просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов.

Відповідач ТОВ СОС Кредит у судове засідання не з`явилося, про дату, час і місце розгляду справи судом повідомлялося, про причини неявки суд не повідомило, відзив на позов до суду не подавало.

З`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

У ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627, 628 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема, поняття і зміст договору, свобода договору, закріплені загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно із ст. ст. 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642, 643 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У ст. 3 Закону України Про електронну комерцію зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України Про електронну комерцію вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 Закону України Про електронну комерцію, є оригіналом такого документа.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Враховуючи вище викладені факти, необхідно зазначити, що відповідач має в мережі Інтернет сторінку з розміщеною пропозицією (офертою).

Порядок отримання кредитних коштів є наступним: вибирається сума коштів, яку позичальник бажає взяти у кредит та строк на який береться такий кредит; оформлюється заявка; обирається персональний логін і пароль для входу в Особистий Кабінет, при підписанні документів на телефонний номер Клієнта, направляється повідомлення з одноразовим ідентифікатором у вигляді коду, який Клієнт зобов`язаний ввести на веб-сторінці (далі електронний підпис одноразовим ідентифікатором), Електронний підпис одноразовим ідентифікатором як аналог власноручного підпису є підтвердженням особи Клієнта, при цьому, Сторони домовилися, що всі документи щодо надання Кредиту підписуються Клієнтом з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором; проходиться погодження та перевірка банківської карти; у разі прийняття рішення про отримання кредиту Клієнт ознайомлюється з індивідуальною частиною договору про надання фінансового кредиту в Особистому Кабінеті, у разі згоди із запропонованими умовами кредитування, Клієнт підписує індивідуальну частину договору за допомогою отриманого одноразового ідентифікатора; отримуються кошти на розрахункову карту позичальника.

Тобто, укладання угоди без заповнення Заявки Клієнтом є неможливим.

Позивач ОСОБА_1 на сайті Відповідача здійснив заповнення заяви (форми) на отримання кредитних коштів (копія заповненої заяви додана до позову), виразивши таким чином свій намір укласти договір з Відповідачем.

У момент, коли позивач заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, він автоматично прийняв пропозицію (оферту) Відповідача та приєднався до умов публічного договору, щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів. Саме з моменту заповнення заяви (форми) електронний договір вважається укладеним (ч. ч. 3, 6 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію).

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України Про електронну комерцію електронний договір, крім визначених Цивільним кодексом України істотних умов для відповідного виду договору, може містити інформацію про: технологію (порядок) укладення договору; порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору; можливість та порядок внесення змін до умов договору; спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту); порядок обміну електронними повідомленнями та інформацією між сторонами під час виконання ними своїх зобов`язань; технічні засоби ідентифікації сторони; та ін.

Таким чином, Законом України Про електрону комерцію визначено, що саме договором оферти визначається технологію (порядок) укладення договору, порядок створення та накладання електронних підписів сторонами договору, спосіб та порядок прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепту), технічні засоби ідентифікації сторони.

Згідно із ст. 12 Закону України Про електронну комерцію якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Тобто, норми чинного законодавства передбачають одразу декілька способів підписання електронного правочину, один з яких за допомогою одноразового ідентифікатора.

Таким чином, договір був укладений відповідно до вимог ст. 10 Закону України Про електрону комерцію, в якій встановлено, що електронні правочини вчиняються на основі відповідних пропозицій (оферт). Позивач заповнив заяву з метою отримання кредитних коштів, прийняв пропозицію (оферту) та приєднався до умов публічного договору, щодо правил оформлення та видачі кредитних коштів, підписавши договір за допомогою одноразового ідентифікатора, що цілком відповідає вимогам закону та підтверджується відомостями в самій заяві-приєднання до договору від 22 січня 2020 року, договорі № 13670656 від 20 січня 2020 року, додатку № 1 до цього договору паспорта споживчого кредиту, заяви-приєднання до додаткової угоди № 1 від 12 лютого 2020 року, додаткової угоди № 1 від 12 лютого 2020 року, у яких міститься одноразовий ідентифікатор.

Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19 роз`яснив, що якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України.) Абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним у письмовій формі. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України Про електронну комерцію. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.

Таким чином, електронна форма договору прирівнюється до письмової, проте з певними особливостями щодо укладення таких договорів. Сторони вільні обрати форму правочину, у тому числі електронну. Тож електронний договір не може бути визнаний недійсним виключно через те, що він має електронну форму.

Також, Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 дійшов такого висновку: Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і літер, або тільки цифр, або тільки літер, яку заявник отримує за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі логін-пароль, або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора, тобто укладення між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами.

Тобто, за всіма формальними ознаками укладений 22 січня 2020 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ СОС Кредитдоговір про надання фінансового кредиту № 13670656 відповідає вимогам Закону України Про електрону комерцію, тому доводи позивача в цій частині не ґрунтуються на вимогах законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Загальні вимоги щодо чинності правочинів встановлені у ст. 203 ЦК України, зокрема, у ч. ч. 1, 3, 5 цієї статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Суд проаналізувавши, укладений 22 січня 2020 року між сторонами договір про надання фінансового кредиту № 13670656 на відповідність вимогам законодавства на які посилається позивач як підставу для визнання його недійсним, дійшов висновку, що зміст оспорюваного договору містить положення про предмет, порядок та умови надання позики, порядок повернення кредиту та строк дії договору, розпис сукупної вартості кредиту, порядок та умови укладання і припинення договору, відмови у наданні та одержанні кредиту, відповідальність за невиконання взятих зобов`язань, графік сплати платежів, тому доводи позивача і в цій частині не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 до укладення оспорюваного договору про споживчий кредит № 13670656 від 22 січня 2020 року був ознайомлений з умовами кредитування належним чином, підписавши цей договір за допомогою одноразового ідентифікатора, позивачем не доведено введення його відповідачем в оману щодо істотних умов договору, ОСОБА_1 погодився на отримання кредитних коштів саме на таких умовах, що визначені договором, його волевиявлення на отримання кредиту було вільним, умови кредитного договору не суперечать нормам чинного законодавства.

Крім того, позивач ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням терміну погашення кредиту 12 лютого 2020 року уклав з Товариством додаткову угоду № 1 до цього договору і також погодився з її умовами із зазначенням, що він повністю розуміє зміст цього договору, беззаперечно погодився на його умови.

Зібраними у справі доказами, зокрема, підписанням позивачем кредитного договору, підтверджується те, що ОСОБА_1 до підписання договору був ознайомлений Товариством з умовами кредитування ТОВ СОС Кредит та повністю погодився з ними, підписуючи цей договір Позичальник підтвердив, що він у чіткій та зрозумілій письмовій формі отримав від Кредитодавця усю інформацію необхідну для укладення договору.

Твердження позивача ОСОБА_1 про те, що через неналежну інформованість з боку відповідача ТОВ СОС Кредит та необізнаність він не міг у повному обсязі оцінити умови договору кредиту на предмет їх вигідності, оскільки його умови належним чином детально йому не роз`яснено, не є визначеною законом правовою підставою для визнання недійсним укладеного сторонами 22 січня 2020 року договору про надання фінансового кредиту № 13670656.

За змістом ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, суд вважає, що при укладенні зазначеного договору права позивача ОСОБА_1 порушені не були, оспорюваний ним кредитний договір відповідає вимогам законодавства України, жодних порушень законодавства при його укладенні та виконанні цього договору відповідачем не допущено, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів порушення Товариством норм чинного законодавства України, що могло б бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, тому суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 259, 263 265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю СОС Кредит про захист прав споживача та визнання недійсним договору відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.