ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2023 року м.Суми

Справа №587/1107/23

Номер провадження 22-ц/816/1246/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Рунова В. Ю.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Костюченком Владиславом Костянтиновичем,

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 31 травня 2023 року у складі судді Черних О.М., ухваленого в м. Суми,

в цивільній справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на рухоме майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в середині 2017 року він придбав за об`явою мотоцикл марки SP 110C-2W двигун № НОМЕР_1 , рама № НОМЕР_2 у ОСОБА_2 , який володів ним на підставі довідки рахунку серії ВІА № 968516 від 23 липня 2014 року, видаткової накладної № ДА 140723-28 від 23 липня 2014 року, договору купівлі продаж від 23 липня 2014 року, сертифікату відповідності, копії митної декларації. Вказав, що мотоцикл та весь пакет документів на нього він отримав через «Нову Почту», розрахунок з продавцем було проведено в повному обсязі. В подальшому він звернувся до уповноваженого органу для здійснення реєстрації транспортного засобу, але йому було відмовлено через відсутність необхідних документів, а саме договору купівлі-продажу. На даний час він позбавлений можливості користуватися належним йому транспортним засобом.

Посилаючись на те, що він добросовісно, відкрито володіє транспортним засобом з 2017 року, просив суд ухвалити рішення, яким, в порядку ст. 344 ЦК України визнати за ним право власності на мотоцикл марки SP 110C-2W двигун № НОМЕР_1 , рама № НОМЕР_2 .

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 31 травня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Костюченка В.К., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції наведено в оскаржуваному рішенні правові позиції Верховного Суду, які не підлягають застосуванню. Вказує на те, що відповідач, в якого право власності на спірний транспортний засіб виникло за договором купівлі-продажу, розпорядився ним, продавши цей мотоцикл разом з правовстановлюючими документами позивачу. Вважає, що оскільки він добросовісно заволодів транспортним засобом (придбав його у власника), безперервно і відкрито володів ним (зберігав транспортний засіб у себе, не маючи можливість його експлуатувати), ніс тягар його утримання, а тому є підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю на це рухоме майно.

В установлений апеляційним судом строк, відповідачами не було подано відзивів на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та вставлено судом першої інстанції, 23 липня 2014 рок між ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу №0723-24, відповідно до умов якого товариство зобов`язалося передати у власність ОСОБА_2 мотоцикл марки SP 110C-2W двигун № НОМЕР_1 , рама № НОМЕР_2 , ціна товару становила 1525 грн (а.с. 7).

Відповідно до видаткової накладної №ДА140723-028 від 23 липня 2014 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» за вказаний транспортний засіб 1525 грн (а.с. 6).

23 липня 2014 року ТОВ «Торговий дім «ДТЗ» видано ОСОБА_2 довідку-рахунок серії НОМЕР_3 , про те, що йому продано та видано мотоцикл марки SP 110C-2W двигун № НОМЕР_1 , рама № НОМЕР_2 (а.с. 5).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено підстав для визнання за позивачем права власності на спірний транспортний засіб за набувальною власністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги є непереконливими з огляду на таке.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі N 910/17274/17 (провадження N 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі N 201/12550/16-ц (провадження N 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі N 175/2338/16-ц (провадження N 61-2017св18).

Позивач стверджує, що він придбав мотоцикл марки SP 110C-2W, двигун № НОМЕР_1 , рама № НОМЕР_2 у ОСОБА_2 за оголошенням, отримавши цей транспортний засіб з документами на нього у відділенні «Нова пошта», та, відповідно, перерахувавши кошти продавцю.

Тобто, виникнення права власності на транспортний засіб позивач пов`язує із придбанням його на підставі усного договору купівлі-продажу, який нібито він уклав з ОСОБА_2 у 2017 році, що фактично виключає безтитульність володіння ОСОБА_1 цим рухомим майном.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційнийсуд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Костюченком Владиславом Костянтиновичем, залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: В. І. Криворотенко

В. Ю. Рунов