ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

головуючого судді-доповідача Никифоряка Л.П.

суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

за участі секретаря судового засідання Заворотного К.Я.

розглянувши відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в м. Дніпро справу що виникла з цивільних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , за участі третьої особи, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмету спору приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвої Тетяни Миколаївни, про встановлення факту, визнання частки у праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 жовтня 2021року /головуючий у суді першої інстанції Приходченко О.С./,

В С Т А Н О В И В:

22 листопада 2022року ОСОБА_1 , в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася з позовними вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з вимогами про встановлення факту її родинних відносин з мамою ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , з огляду на відмінності в зазначенні прізвища в офіційних документах.

Також просила встановити факт належності матері права спільної сумісної власності на частку будинку АДРЕСА_1 . Існування таких вимог позивач пов`язувала із тим, що з кінця 1986року власник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6 почав проживати з її мамою ОСОБА_5 в домоволодінні за вказаним адресом, шлюб укладено 30 грудня 1987року. Та позивач стверджувала, що остання надала власнику свої особисті кошти в розмірі 5500,00радянських рублів як компенсацію частки у праві спільної сумісної власності подружжя для попередньої дружини власника ОСОБА_7 і в такий спосіб отримала право спільної власності у праві власності на об`єкт незавершеного будівництва, котрим на той час був будинок АДРЕСА_1 . Інша обставина з якою позивач пов`язувала виникнення права власності в її матері ОСОБА_5 на спірне майно було те, що фактично завершення будівництва здійснювалось за кошти спільного сімейного бюджету, та в період часу з 1987року по 1991рік були виконані внутрішньо оздоблювальні роботи, проведено і здійснено розведення внутрішніх та зовнішніх комунікацій та виконанні інші коштовні роботи щоб привести будинок в стан придатний для проживання.

За наведених обставин, позивач вимагала визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частку в праві власності на будинок АДРЕСА_1 , вказуючи, що вона є спадкоємцем першої черги при спадкуванні за законом після смерті матері ОСОБА_5 , яка фактично прийняла спадщину, оскільки проживала та була зареєстрована з нею на час відкриття спадщини.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020року відмовлено в об`єднанні в одне провадження цього позову та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання за ним права власності в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_5 /том І а.с.87/.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2021року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач не підтвердила обставин з приводу того, що спірний будинок було збудовано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в період їх шлюбу за спільні кошти. Згідно висновків суду належними письмовими доказами підтверджено, що будинок збудовано в період з 1979року по 1986рік ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , і обставини щодо оформлення права на будинок та реєстрації такого права в 2005році не змінюють режиму спільної сумісної власності подружжя на це майно. Та останні дійшли згоди про поділ майна подружжя, за якою будинок відійшов в особисту власність ОСОБА_6 , а ОСОБА_7 отримала грошову компенсацію за свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Водночас, суд вважав, що позивачем не підтверджено тієї обставини що грошова компенсація в розмірі 5500,00рублів виплачених ОСОБА_7 здійснена ОСОБА_6 за рахунок коштів які належали ОСОБА_5 .

Тож за таких умов, згідно висновків суду, у позивача ОСОБА_1 не виникло право на 1/6 частку в праві власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 виклала вимоги про скасування рішення суду та задоволення позову повністю.

В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд не врахував всіх обставин, з приводу того, що завершення будівництва будинку здійснювалось за спільні кошти подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , саме право власності виникло в ОСОБА_6 в момент завершення будівництва в 1991році вже в період шлюбу з ОСОБА_5 , та за кошти останньої у розмірі 5500,00рублів власник будинку ОСОБА_6 компенсував вартість частки в спільному сумісному майні попередній дружині ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції заслухавши суддю-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , пояснення відповідача ОСОБА_6 та його представника адвоката Федорець Є.Є., за відсутності відповідача ОСОБА_3 , повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом та її представника адвоката Ткарєва Валентина Васильовича, клопотання якого про відкладення розгляду справи залишено без задоволення як таке, що не обґрунтоване належними документальними доказами, також за відсутності нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М., явка якої не є обов`язковою, повідомленої про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі з 18 серпня 1973року, який розірвано 04 лютого 1987року /копія свідоцтва про розірвання шлюбу /том І а.с.13, 140/.

Згідно Акту прийняття спеціальна комісія виконавчого комітету Дніпровської обласної ради прийняла в експлуатацію індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , згідно висновків комісії будівництво будинку було розпочате в 1979році та закінчено в 1986році /том І а.с.21-22/.

Матеріали справи містять письмову Розписку за змістом якої ОСОБА_8 19 лютого 1987року в присутності свідків отримала від бувшого чоловіка ОСОБА_6 5500,00рублів, також в розписці зазначено, що отримувач не претендує на домоволодіння, частину майна яка залишилася та житлову площу /том І а.с.27/.

30 грудня 1987року укладено шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 /копія свідоцтва про укладення шлюбу том І а.с.13/.

Місце проживання ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 зареєстроване 31 березня 1988року /копія домової книги том І а.с.179-180/.

В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_2 , батько ОСОБА_6 , мати ОСОБА_5 /копія свідоцтва про народження том І а.с.23/.

Згідно Свідоцтва про народження ОСОБА_9 , є також мамою ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 /том І а.с.24/.

Із Заповіту від 17 серпня 1982року та Свідоцтва про смерть від 25 серпня 1982року слідує, що ОСОБА_9 була спадокємцем після смерті ОСОБА_10 , спадкового майна «корови» /том І а.с.18/.

23 серпня 2005року виданий дублікат Свідоцтва про право власності на домоволодіння, яке складається із одного житлового будинку та господарчих будівель і споруд по АДРЕСА_1 , та в ньому йдеться про те, що він виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради від 15 березня 1991року /том І а.с.20/.

В Рішенні виконавчого комітету Ленінської районної ради від 15 березня 1991року № 122/72 йдеться про узаконення житлового будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 за його зверненням, та рішенням затверджено Акт приймання в експлуатацію житлового будинку з чотирьох кімнат площею 50,7м2, корисна площа 132м2, гаражу під літерою А-1 та літньої кухні Б, душу Г та вбиральні Д /копія технічного паспорту та рішення том І а.с.31-33, 34/.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 /копія свідоцтва про смерть а.с.14/.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 /копія свідоцтва про смерть том І а.с.14/.

13 грудня 2018року виготовлено новий Технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 (вартістю згідно висновку 814860,00грн) в м.Дніпро на замовлення ОСОБА_2 та ОСОБА_11 , прізвище якої після одруження ОСОБА_12 /том І а.с.35-38, 39/.

Приватним нотаріусом Гуніною І.О. від 22 серпня 2017року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 /том І а.с.187-188/.

Постановою приватного нотаріуса Міхеєвої Т.М. від 17 січня 2019року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , через те, що у заявника відсутній правовстановлюючих документ на спірне домоволодіння на ім`я ОСОБА_5 /том І а.с.15/.

Також Постановою приватного нотаріуса Міхеєвої Т.М. від 17 січня 2019року через відсутність правовстановлюючих документ на спірне домоволодіння на ім`я ОСОБА_5 - відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 /том І а.с.16/.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено того, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належало спадкодавцю ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності, та право власності на нього перейшло в порядку спадкування по закону до ОСОБА_1 .

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права.

Вирішуючи позовні вимоги, суд обґрунтовано виходив з того, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є домоволодіння будівництво якого завершене в 1986році та право власності на яке узаконене та зареєстроване на підставі рішення від 15 березня 1991року.

Частиною першою статті 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, суд вірно застосував Кодекс про шлюб та сім`ю України КпШС України та норми Цивільного кодексу України, в редакції 1963року - ЦК України до спірних правовідносин, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є майно, набуте на час дії цих норм права.

Відповідно до змісту КпШС України, що діяв до 01 січня 2004 року та був чинний на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 22). Та за змістом частини 1 статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними.

Заразом Статтею 16 Закону України «Про власність» - Закон, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

Згідно обставин у справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 30 грудня 1987року, в період часу з 18 серпня 1973року по 04 лютого 1987року ОСОБА_6 перебував в іншому шлюбі з ОСОБА_7 .

За підтверджених обставин, будівництво спірного домоволодіння розпочате в 1979році та закінчено в 1986році, що підтверджено Актом прийняття індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію та жодним доказом не спростовані висновки спеціальної комісії виконавчого комітету Дніпровської обласної ради щодо ступеню готовності будинку на час його прийняття в експлуатацію.

Однією з підстав виникнення в спадкодавця - мами позивача ОСОБА_5 права спільної сумісної власності на спірне домоволодіння із ОСОБА_6 заявник вбачала в положеннях законодавства чинного на час виникнення спірних правовідносин про момент виникнення права власності на нерухоме майно, тобто необхідність завершення будівництва і реєстрації права власності на нього, що за обставинами справи відбулось вже під час перебування ОСОБА_6 в шлюбі з ОСОБА_5 .

Статтею 17 Закону визначено що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Розглядаючи обставини цієї справи в контексті вказаних норм права, умовою визнання майна спільною сумісною власністю є зокрема спільна праця членів сім`ї, їхні спільні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні доходи та спільне проживання чоловіка і жінки однією сім`єю та ведення ними спільного господарства в період створення такого майна.

Та, вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із недоведеності заявлених в позовній заяві фактів щодо спільного будівництва будинку в період часу з 1979році по 1986рік ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , також ствердження позивача про фінансову участь ОСОБА_5 в добудові будинку перевірені судом першої інстанції та висновки суду узгоджуються із встановленими обставинами і ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Розглядаючи ключові аргументи висунуті заявницею в її позовній заяві та апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить з того, що визначальним у даній справі є не обставини щодо часу оформлення права на новостворене майно і наявність шлюбних відносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , а саме те чиєю працею, спільними трудовими зусиллями, та за чиї кошти створене майно, після чого таке майно можна вважати спільною сумісною власністю подружжя.

Судом першої інстанції не встановлений факт спільного створення спірного нерухомого майна ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , навпаки підтверджено, що початок будівництва та закінчення будівництва Спірного майна здійснено ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , в період їхнього шлюбу. Також подальші їх дії щодо оплати частки цього майна з боку ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 вказують на те, що вони ставились до цього майна як до спільної сумісної власності та здійснили його поділ за власним бажанням. За цих обставин суперечливими є вимоги позивача з приводу того, що майно створене спільно ОСОБА_6 та ОСОБА_5 з доводами позивача про те, що саме остання надала кошти ОСОБА_6 для того щоб він сплатив ОСОБА_7 вартість її частки у праві спільної сумісної власності на цей будинок.

Посилання позивача на те, що на час сплати ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 компенсації за її частку, саме за особисті кошти ОСОБА_5 , яка отримала спадщину та мала відповідну суму не підтверджено матеріалами справи, оскільки в Заповіті від 17 серпня 1982року йдеться про спадкування ОСОБА_9 спадкового майна незначної вартості.

Також вирішення спору у даній справі не може бути покладено в залежність від формальних обставин з приводу того, що Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради від 15 березня 1991року № 122/72 узаконено житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , та 23 серпня 2005року виданий дублікат Свідоцтва про право власності на Спірне домоволодіння чи з огляду на виготовлення нового Технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 - 13 грудня 2018року, які не підтверджують того, що Спірне майно значно збільшилось чи мало місце будівництво іншого майна та не свідчать про наявність об`єктивних підстав для ОСОБА_5 на те, що у неї виникло право спільної сумісної власності з ОСОБА_6 на Спірне майно.

Позивач також не підтвердила жодної обставини, яка би вказувала на те, що ОСОБА_6 сприймав спірне майно, будинок як спільну сумісну власність з ОСОБА_5 , та більше зазначені обставини не свідчать про те, що остання проявляла правовий інтерес до спірного майна, як власник цього майна, котра хоче розпорядитися ним як своєю спадщиною.

Разом з тим, суд відреагував на аргументи позивача стосовно достовірності показів свідків та надійності документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи. Пояснення свідків, які останні давали в ході розгляду справи судом першої інстанції, вірно оцінені як такі що не є належними та допустимими доказами обставин щодо належності ОСОБА_5 коштів сплачених ОСОБА_6 бувшій дружині ОСОБА_7 як компенсація вартості її частки в спільному майні. Також останні не підтверджували що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вели спільне господарство, мали спільний бюджет і були однією сім`єю в період будівництва Спірного майна з 1979році по 1986рік.

Отже, з урахуванням наведеного, не підтверджено доводи апеляційної скарги щодо наявності обставин підтверджених належними доказами з приводу права спільної сумісної власності на Спірне майно в спадкодавця ОСОБА_5 з власником майна ОСОБА_6 , а втім і перехід такого права в порядку спадкування до ОСОБА_1 , та з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини, що перевірені в апеляційному суді доводи апеляційної скарги є не обґрунтовані та не заслуговують на увагу.

Водночас вірні висновки суду першої інстанції про неможливість включення до спільного майна подружжя частки бувшої дружини, які сплачена компенсація в вигляді грошових коштів про які йшлося в розписці ОСОБА_7 , оскільки відповідно до буквального змісту цього письмового документу, кошти належали власнику ОСОБА_6 і були передані в якості вартості частки бувшої дружини в Спірному майні, та позивач не надала жодних доказів щодо джерела походження цих коштів чи в підтвердження обставин наявності коштів в такій сумі в ОСОБА_5 .

Право на доступ до суду, передбачено пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи ... незалежним і безстороннім судом ..., який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру...".

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основоположним принципом цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статті 12 ЦПК України, за змістом якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій та позбавляє суд можливості втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У відповідності до положень частини першої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень. Взаємний зв`язок доказів в їх сукупності не вказує на їх достатність для вирішення питання щодо встановлення обставин, які входять до предмету доказування та заявлені вимоги не підтверджують.

Також, ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Разом з тим, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які вона не змогла повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб сторони надали пояснення та докази щодо обставин, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач ОСОБА_1 беззаперечно мала можливість ознайомитися із матеріалами справи та реалізувати свої прав в повному обсязі, та саме сторони несуть ризик настання наслідків, пов`язаних із не вчиненням ними процесуальних дій.

З огляду на викладене, позивач не підтвердила своїх вимог та не надала доказів в підтвердження обставин, якими вона обґрунтовувала позов. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині вимог що були предметом оскарження в апеляційному суді здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2021року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 травня 2023року.

Судді: