Провадження № 2/638/4669/23
16 листопада 2023 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Семіряд І.В.,
за участю секретаря Межирицької В.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
Позивач у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена своєчасно та належним чином, уповноважила адвоката Заруцького Р.М. представляти її інтереси в суді.
Представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, позов підтримав та просив задовольнити, не заперечував проти заочного рішення.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістив.
Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Судом встановлено, що 24.03.2007 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, яке видано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.
Станом на день розгляду зазначеної справи в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, що підтверджується інформацією, яка міститься на сайті «Судова влада», справа №638/9420/23 про розірвання шлюбу, станом на 17.11.2023 не розглянута.
12.08.2016 ОСОБА_5 уклав договір купівлі- продажу квартири, предметом якого є 19/100 частин комунальної квартири АДРЕСА_5 .
12.12.2012 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , як покупці, уклали договір купівлі- продажу частини житлового будинку, предметом якого є 1/2 частина житлового будинку з відповідними частинами господарських будівель та споруд по АДРЕСА_4 . 2/6 частини зазначеного будинку належить ОСОБА_5 , а 1/6 частини ОСОБА_1 .
З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2016 №72552124 вбачається, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить однокімнатна квартира, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею 19,3 кв.м. по АДРЕСА_6 . Право власності ОСОБА_5 набуто на підставі довідки Житлово будівельного кооперативу «Набережний квартал схід 12» від 17.09.2016.
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.11.2016 №72552870 підтверджується, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить нежитлові приміщення другого поверху №2/28 у житловому будинку літ. «А-12», загальною площею 6,3 кв.м. по АДРЕСА_1 . Право власності ОСОБА_5 набуто на підставі довідки Житлово будівельного кооперативу «Набережний квартал схід 12» від 17.09.2016.
Отже, судом встановлено, підтверджується належними доказами, що спірне майно придбане ОСОБА_5 та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.
Згідно з ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
За правилами ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Статтями 69-71 СК України визначено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання (п.23).
Крім того, в п.25 постанови роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.4,5 ст.71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення одного з подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно в їх спільній частковій власності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено правовий висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
При цьому, суд виходить з того, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбане у період шлюбу, незалежно від того на кого зареєстровані спірні об`єкти нерухомості.
Обставин, які б свідчили про те, що спірна квартира є особистою власністю однією із сторін, судом не встановлено.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Жодної із сторін не заявлено вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя.
Таким чином, спірне нерухоме майно, набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.
Отже, суд приходить до висновку, що саме в такій редакції позовна заява підлягає задоволенню.
Судом вирішено виділи на праві приватної власності ОСОБА_1 19/100 частин квартири АДРЕСА_5 , яка становить 365536,25 грн та 1/2 частини квартири АДРЕСА_8 вартістю 453271 грн., загальна вартість майна, яке виділяється на праві приватної власності на ОСОБА_1 становить 592 171,75 грн (365 536,25 + (453271/2)).
Отже, в рахунок урівняння часток слід стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 різницю вартості спірного майна, відповідно до оцінки. При цьому різниця вартості майна становить 248 079,75 грн. З рахуванням того, що частки майна дружини та чоловіка є рівними суд приходить до висновку, про стягнення з позивача на користь відповідача 248 079,75 грн.
Враховуючи викладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 11, 12, 13, 19, 81, 133, 141, 158, 175, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст. ст. ст. 60-63, 69-70 СК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя про поділ спільного майна задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на:
Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на:
-житловий будинок (1/2 часток), що розташований за адресою АДРЕСА_4 , житловою площею 73,4 кв.м., загальною площею 134,4 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 38579130.
В рахунок урівняння часток стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 різницю вартості майна, відповідно до оцінки, що становить 248 079 (двісті сорок вісім тисяч сімдесят дев`ять) грн 75 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 3351 (три тисячі триста п`ятдесят одна) грн 79 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
До визначення Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до або через Харківський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони:

Позивач- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована АДРЕСА_9 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП не відомий, зареєстрований АДРЕСА_4 .

СУДДЯ: І.В. СЕМІРЯД