Справа № 646/5697/21
№ провадження 2/646/1285/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2023 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м.Харкова у складі: головуючого - Демченко І.М. за участю секретаря Разєнкової Т.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Коннектор" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, компенсації, втрати доходів, моральної шкоди та зобов`язання сплатити ЄСВ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Коннектор» про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, компенсації за невикористану відпустку, компенсації втрати частини доходу, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, у якому просила стягнути з Публічного акціонерного товариства «Коннектор» на її користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 24 662,36 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного робочого дня після звільнення з 18 березня 2021 року по дату фактичної виплати -17 995,50 грн; суму компенсації за невикористані дні відпустки - 47 772,46 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з невчасною виплатою заробітної плати - 220,85 грн; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Коннектор» провести індексацію заробітної плати за період роботи з 11 жовтня 2005 року по 17 березня 2021 року та виплатити відповідну суму; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Коннектор» суму моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн; зобов`язати Публічне акціонерне товариство «Коннектор» сплатити суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку та надати до відповідного органу доходів і зборів за місцем обліку звітність у зв`язку з донарахуванням єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до Розпорядження Верховного Суду від 10.03.2022 № 4/0/9-22 територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова було змінено та визначено замість нього Ленінський районний суд м. Полтави.

На виконання вказаного Розпорядження Червонозаводським районним судом м.Харкова судові справи передано до Ленінського районного суду м. Полтави.

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 17.11.2022 № 65, з 23.11.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ Червонозаводського районного суду м. Харкова, на виконання якого Ленінським районним судом м. Полтави судові справи повернуто до Червонозаводського районного суду м. Харкова.

На підставі розпорядження керівника апарату Червонозаводського районного суду міста Харкова призначено повторний автоматизований розподіл вищевказаної судової справи, за результатами якого головуючим у справі визначено суддю Червонозаводського районного суду міста Харкова Демченко І.М.

Ухвалою суду від 13.02.2023 справу прийнято до провадження суддею Червонозаводського районного суду м.Харкова Демченко І.М. та призначено її до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29 березня 2023 року у зв`язку з повторною неявкою позивача позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Харківського апеляційного суду від 16.05.2023 вищевказану ухвалу Червонозаводського районного суду м.Харкова від 29.03.2023 скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справу прийнято до провадження суддею Демченко І.М.

Ухвалою суду від 12.08.2023 вирішено розгляд цивільної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

03.10.2023 підготовче провадження закрито та справу призначено до розгляду по суті.

05.12.2023 представником позивача до суду подано заяву про уточнення /зменшення/ позовних вимог, у якій позивач просить суд з Публічного акціонерного товариства "Коннектор" на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 212,36 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 129, 73 грн., суму компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 4 777,90 грн., моральну шкоду у розмірі 100 000 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4994, 00 грн.

У судове засідання представник позивача адвокат Вайленко Г.О. надала заяву про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 підтримує та просить їх задовольнити.

У відзиві на позовну заяву представник ПАТ "Коннектор" зазначив про визнання позовних вимог в частині заборгованості по заробітній платі у сумі 23 212,36 грн., 12 663, 50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 4 477, 90 грн. компенсації за невикористану відпустку та 1000 грн. моральної шкоди.

Суд, з`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, встановив фактичні обставини та відповідні правовідносини, що виникли між сторонами у справі.

На підставі трудової книжки, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що вона у період з 11.10.2005 по 17.03.2021 працювала у ПАТ "Коннектор", .

Станом на день подачі відзиву, тобто 18.11.2021, згідно з даними бухгалтерського обліку перед ОСОБА_1 обліковується заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 23 212, 36 грн., що не оспорюється сторонами та не станом на день ухвалення цього рішення відомості про погашення цієї заборгованості до суду не надані.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, з урахуванням наданих до суду відомостей з Реєстру застрахованих осіб та визнання відповідачем факту наявності невиплаченої ОСОБА_1 заробітної плати, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Стаття 94 КЗпП України передбачає, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

З аналізу наведеної норми матеріального права слідує, що всі суми (заробітна плата, вихідна зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 висловлена правова позиція відповідно до якої під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 755/12623/19 зазначила, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Факт наявності заборгованості заробітної плати за 2020 рік у розмірі 5 212,36 грн та за період з січня 2021 року по березень 2021 року у сумі 18 000 грн., тобто у загальному розмірі 23 212, 36 грн. визнається відповідачем.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тягар доказування відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц (провадження №61-23170сво18).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у статті 116 КЗпП України, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховують у розмірі середнього заробітку і який спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом термін винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Встановити розмір середньомісячної заробітної плати позивача суд позбавлений можливості, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про середню заробітну плату позивача за останні два календарні місяці перед його звільненням.

Представником позивача проведений розрахунок середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за період січня березня 2021 року. Проведення розрахунку за цей період мотивоване відсутністю довідки про середньомісячну заробітну плату позивача, виконану на основі заробітної плати за останні два місяці, які передували місяцю звільнення на підставі звіту, поданого відповідачем за 2021 рік до Пенсійного Фонду України. Розрахована представником позивача сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 25 129, 73 грн.

Суд не приймає до уваги такий розрахунок, оскільки розрахунок середньомісячної заробітної плати слід проводити у відповідності до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 розділу ІІ Порядку, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати позивача слід розраховувати за січень-лютий 2021 року, оскільки вона звільнена з роботи у березні 2021 року .

Відповідно до змін внесених у ст.117 КЗпП України Законом № 2352-IX від 01.07.2022, які набули чинності 19.07.2022, період, за який працівнику має бути нарахований середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, обмежено шістьма місяцями. Закон № 2352-IX від 01.07.2022, яким працівнику обмежено нарахування відповідно до ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні шістьма місяцями, відповідно до ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі та не поширюється на правовідносини, які існували до набуття цим Законом чинності, тобто до 19.07.2022.

Суд, розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, тому приймає до уваги період, за який просить стягнути позивач середній заробіток шість місяців, тобто по 18.09.2021.

Враховуючи, що період з 18.03.2021 (наступний день після звільнення) до 18.09.2021 (дата визначена позивачем), суд вважає, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за цей період, тобто за 131 робочий день.

Середньоденна (годинна)заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, загальна сума заробітної плати за два місяця ОСОБА_1 становить 12 000, 00 грн., фактично робочих днів у цих місяцях було 39 днів.

Отже, середньоденна заробітна плата становить 307,69 грн (12 000, 00 грн/39 днів).

Середній заробіток позивача за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.03.2021 по 18.09.2021 становить: 307,69 грн (середньоденна заробітна плата позивача) х 131 робочих дні за вказаний період 40 307,69 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів).

Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням встановлених обставин справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі, визначеній позивачем, адже саме таку суму вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, в межах заявлених позовних вимог. При цьому, зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням розміру заборгованості по заробітній платі та періоду затримки розрахунку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Сума компенсації за невикористану відпустку не оспорюється відповідачем, тому в цій частині позовні вимоги також підлягають задоволенню.

При вирішенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивач посилається на те, що мало місце істотне, тривале порушення її трудових прав, що поставило її у скрутне матеріальне становище, розраховуючи на виконання роботодавцем своїх обов`язків. Зневажливим ставленням роботодавця, у вигляді відмови у виплаті чесно зароблених грошей заподіяно моральні страждання і переживання, які обтяжуються несправедливим ставленням роботодавця до неї.

Так, оскільки судом встановлено, що трудові права ОСОБА_1 були порушені несвоєчасністю виплати належним їй грошових коштів, суд відхиляє посилання відповідача на недоведеність завдання позивачу моральної шкоди.

Отже, сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі викладеного, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що порушення права позивача на своєчасну виплату заробітної плати призвело до її душевних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків, які полягали у постійному стресі, що очевидно позбавляло її стану внутрішньої рівноваги, спричинило почуття незахищеності перед необґрунтованими діями відповідача; факт порушення законного трудового права позивача сам по собі свідчить про заподіяння моральних страждань і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи зазначене суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000, 00 грн в якості відшкодування заподіяної моральної шкоди, вважаючи, що така сума відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що на час ухвалення цього рішення вищевказані обставини щодо наявності заборгованості по заробітній платі не спростовані, суд дійшов висновку задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпусту та часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 76 - 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 274, 279, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. 47, 94, 116, 233 КЗпП України, суд

У Х В А Л И В :

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Коннектор" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суми компенсації за невикористані дні відпустки та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Коннектор" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 212,36 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25 129, 73 грн., суму компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 4777,90 грн., моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4994, 00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено повністю або частково учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ПАТ ?Коннектор?, , юридична адреса: місто Харків, проспект Гагаріна, 98.

Головуючий : І.М.Демченко