ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 року

м. Харків

справа № 632/612/23

провадження № 22-ц/818/2010/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2023 року ухвалене у складі судді Кочнєва О.В.-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2023 року АТКБ «ПриватБанк» ( надалі Банк) звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором від 16.08.2011 у розмірі 42 363.11 грн станом на 23.02.2023 року, з яких 34094,80 грн. заборгованість за кредитом та 8268.31 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом.

В обґрунтування позовних вимог Банк зазначив, що, 16.08.2011 між сторонами у справі було укладено кредитний договір у порядку ч.1 ст.634 ЦК України. А саме, своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами надання банківських послуг і Тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. За умовами вказаного договору відповідачу було відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Позивач у повному обсязі виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених сторонами та в межах кредитного ліміту. Відповідач в процесі користування кредитним рахунком грошові кошти своєчасно не повертав, чим порушив вимоги п.2.1.1.5.5 договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України. В результаті неналежного виконання зобов`язань у відповідача утворилась станом на 23.02.2023 року заборгованість у розмірі 42 363.11 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 31.07.2023 в задоволенні позову відмовлено. . Стягнуто АТКБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.

Рішення мотивовано тим, що наявність заборгованості по тілу кредиту спростована стороною відповідача шляхом пред`явлення контр-розрахунку за період з 16.08.2011 до 10.07.2015. Судом встановлено, що термін дії виданої відповідачу кредитної картки сплинув 31.03.2021. З зазначеного періоду Банк має право лише на стягнення інфляційних витрат та 3% річних відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, стягнення котрих до закінчення дії воєнного стану стягненню не підлягають. Суд не погодився з твердженням позивача про те, що ознайомлення відповідача з паспортом споживчого кредиту свідчить про укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. До того строк дії умов зафіксованих у паспорті споживчого кредиту закінчився 06.01.2022.

Не погодившись з рішенням суду АТКБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та зробив висновки суду, що не відповідають фактичним обставинам у справі. Заповнення відповідачем анкети про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг 16.08.2011 надало йому можливість будь-коли користуватись банківськими послугами, для їх отримання та користування повторне ним заповнення анкети (укладання додаткового договору) не потребувалося. 09.10.2014 відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії до 09/18. 10.07.2015 на картку вперше було встановлено кредитний ліміт в розмірі 1400 грн, який в подальшому було збільшено до 40 000 грн. Після закінчення строку дії картки відповідач, у межах укладеного договору, отримував і користувався новими картками з новими номерами, остання з яких діяла до 03/2021 року. Оскільки користування кредитними коштами почалося з 10.07.2015, що відображено в Виписці по картковому рахунку, розрахунку, зазначена виписка не містить інформації за період від дати укладення договору з 16.08.2011. до 09.2015. Як зазначено у розрахунку заборгованість за тілом кредиту (витрачені Відповідачем кредитні кошти з урахуванням погашень) за період з 01.09.2015 по 23.02.2023 становить: 58594,55грн. +75325,8грн - 59754,68 грн.-62439,93 грн.=11 725,74грн. Тому суд безпідставно відмовив банку у стягненні фактично отриманих позичальником грошових коштів, помилково встановивши відсутність боргу, не звернув уваги на визнання відповідачем частки боргу про що зазначено у відзиві на позов. Апелянт також зазначив, що відшкодування понесених відповідачем витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості.

02.10.2023 від ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін. Відзив обґрунтований тим, що апелянт в апеляційній скарзі змінив підставу позову, новою підставою позову, що суперечить вимогам процесуального закону. Представник відповідача просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу (правову) допомогу в апеляційній інстанції в розмірі 5 000,00 грн.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржене рішення вказаним нормам цивільного процесуального права відповідає.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 16.08.2011 відповідач підписав заяву-анкету, в якій приєднався до Умов та правил надання банківських послуг у позивача (на той час публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»), просивши надати йому платіжну картку «Універсальна» без встановлення жодних кредитних лімітів, визначення процентів за користування кредитом та інших зобов`язань при кредитному договорі. У вказаній заяві було зазначено, що відповідач ознайомилася та згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, без підтвердження отримання пам`ятки клієнту, які разом складають між ним та позивачем договір про надання банківських послуг (а.с.17).

В подальшому 22.12.2021 відповідачу позивачем був наданий паспорт споживчого кредиту строком дії до 06.01.2022, який відповідач ОСОБА_1 підписав та в якому було визначено порядок та період кредитування по усім кредитним продуктам позивача для фізичних осіб без встановлення конкретних умов щодо кредитування відповідача по справі.

Для отримання банківських послуг ОСОБА_1 отримав у позивача банківську картку, яка в подальшому під час дії договору між сторонами через закінчення терміну її дії неодноразово перевидавалася. Останній раз відповідачу була видана картка «Універсальна Gold» № НОМЕР_2 , строком дії з 21.09.2017 до 31.03.2021 (а.с.16), строк дії на час звернення до суду якої сплинув, а нова картка відповідачці не видавалася.

По вказаній картці був встановлений кредитний ліміт у розмірі 1400,00 грн., який згодом змінювався як у бік збільшення, так і у бік зменшення та який 15.06.2021 року був змінений до 0,00 грн. (а.с.15).

Згідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

До спірних правовідносин не можна застосувати правила ч. 1 ст. 634 ЦК України , оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами у визначеному розмірі, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ "ПриватБанк" дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону "Про захист прав споживачів", про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Вищезазначене повністю узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03.07.2019.

Виходячи з аналізу наданої банком роздруківки Умов та правил надання банківських послуг та ч.1 ст. 1054 ЦК України, за своєю суттю, прострочене тіло кредиту, на яке вказує позивач у своїй позовній заяві, фактично є завуальованими відсотками за користування кредитними коштами, адже до нього, в т.ч. входить і плата за користування кредитом, а не, власне, лише надані позичальнику в користування кошти, хоча анкета-заява від 16.08.2011 не містить даних про процентну ставку, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, слід зробити висновок, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З матеріалів справи вбачається і не спростовано відповідачем, що 16.08.2011 він звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг і підписав Анкету-заяву, на підставі якої отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на кредитну картку.

На підставі вищевказаної заяви позивачем було видано відповідачу кредитну картку із встановленим кредитним лімітом у розмірі 1400,00 грн., який згодом змінювався як у бік збільшення, так і у бік зменшення та який 15.06.2021 року був змінений до 0,00 грн.

Відповідач користувався карткою, отримуючи від Банка кредитні кошти з власної ініціативи, частково здійснював погашення заборгованості по кредитному договору, що вбачається з виписки із банківського рахунку на ім`я ОСОБА_1 .

Позивачем не було погоджено з ОСОБА_1 розмір відсотків за користування кредитом до підписання останнім 22.12.2021 паспорту споживчого кредиту, а тому колегія суддів вважає незаконним списання АТКБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом за період з 10.07.2015 по 22.12.2021 у сумі 17 466, 24 грн.

Колегія суддів зазначає, що відсутні підстави для стягнення заборгованості у визначеному банком розмірі оскільки заборгованість за тілом кредиту, як зазначає АТКБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, становить 11725,74 грн, а сума незаконного списання АТКБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом за період з 10.07.2015 по 22.12.2021 становить 17 466, 24 грн, що перевищує суму боргу.

Щодо стягнення відсотків за користування кредитом за період з 22.12.2021 по 01.02.2023 апеляційний суд зазначає, що строк дії підписаного 22.12.2021 Відповідачем паспорту споживчого кредиту становить до 06.01.2022. Тобто нарахування відсотків за користування кредитом можливе у межах з 22.12.2021 по 06.01.2022, що становить відповідно до виписки за договором 1191,59.

Підсумовуючи вищезазначене можна зробити висновок, що сума боргу Відповідача за тілом кредиту та відсотків за користування кредитом становить 12917,33 грн (1191,59+11725,74), а сума незаконного списання АТКБ «ПриватБанк» відсотків за користування кредитом за період з 10.07.2015 по 22.12.2021 становить 17 466, 24 грн, тому відсутні підстави для стягнення заборгованості у визначеному банком розмірі

Отже, АТ КБ «Приватбанк» не доведено наявність заборгованості розрахованої відповідно до погоджених між сторонами умов договору за кредитною карткою отриманою згідно Анкети заяви від 16.08.2011.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (ч.1, п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з Позивача на користь Відповідача у розмір 10000 грн, адже зазначена сума є співмірною зі складністю справи та часом витраченим представником Відповідача.

ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути на користь відповідача понесені ним витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 50000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене вище, заяву ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 належить задовольнити, та стягнути з позивача на користь відповідача 5000 гривень понесених витрат на правничу (правову) допомогу у зв`язку із розглядом апеляційної скарги.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки у задоволенні заяви АТКБ «ПриватБанк» відмовлено, перерозподіл судових витрат за правилами ст. 141 ЦПК України не здійснюється.

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5000,00 грн. (п`ять тисяч).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 листопада 2023 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді Н.П.Пилипчук

Ю.М.Мальований