Єдиний державний реєстр судових рішень
Доступ до Реєстру здійснюється в тестовому (обмеженому) режимі. Для запобігання загрозам життю і здоров'ю суддів та учасників судового процесу, а також у разі виявлення ознак кіберзагрози, доступ до Реєстру або окремих рішень у ньому може бути обмежено.
Змінені назви судів
Категорія справи №
Надіслано судом: не визначено. Зареєстровано: 15.02.2023. Забезпечено надання загального доступу: 17.02.2023.
Дата набрання законної сили: 08.02.2023
Номер судового провадження: не визначено
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/1268/2023 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Шаламая Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2022 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2021 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що з 01 вересня 2007 року до 05 жовтня 2018 року вона перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 , від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, а спільні малолітні діти постійно проживають з позивачкою, однак у зв`язку із суттєвою зміною законодавства в сфері виїзду дітей за кордон для відпочинку у позивачки виникла необхідність визначити місце проживання дітей у судовому порядку, що є підставою звернення позивачки з даним позовом до суду.

Просила суд визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .

В грудні 2021 року відповідач ОСОБА_2 пред`явив в суді зустрічний позов до ОСОБА_1 в якому просив суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з її батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В позові посилався на те, що між сторонами наявний спір про визначення місця проживання спільної дитини, ігнорування матір`ю дітей їх бажання з ким із батьків кожна із дочок бажає проживати. Позивач працює, має дохід та фінансову можливість самостійно утримувати дочку, батько з донькою мають тісний емоційно-психологічний зв`язок та у подальшому позивач зобов`язується виконувати покладений на нього обов`язок щодо матеріального забезпечення побуту дитини, догляду за нею, лікування, забезпечення духовного розвитку дитини. (а.с. 161-163)

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 09 червня 2022 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, сторони подали апеляційні скарги.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд безпідставно залишив її позов без розгляду, оскільки до оголошення в Україні військового стану вона брала участь у судових засідань, але у лютому 2022 року змушена була разом із дітьми виїхати до Франції. Оскільки доступи до реєстрів і сайту «Судова влада України» були закриті, вона не могла знати про призначенні судові засідання. Лише після відкриття 20 червня 2022 доступу до Єдиного державного реєстру судових рішень та сервісу «Стан розгляду справ» позивачка дізналась про винесення оскаржуваного рішення. Просить рішення суду в частині залишення її позову без розгляду скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на те, що рішення суду є необгрунтованим, оскільки судом безпідставно відмовлено у прийнятті доказів, відмови у задоволенні усного клопотання представника відповідача про проведення діагностичного обстеження психологічного стану ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказана відмова не дозволила встановити особистої прихильності дитини до кожного із батьків. Також суд не витребував у навчальному закладі характеристику на ОСОБА_4 , оскільки дані відомості керівництво школи погодилося надати лише за вимогою суду, а не за зверненням батька дитини. Судом також безпідставно було відмовлено у прийнятті уточнення зустрічного позову.

Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 .

На адресу Київського апеляційного суду від сторін надійшли відзиви на апеляційні скарги.

ОСОБА_2 у відзиві наголошує на тому, що ОСОБА_1 вивезла дітей до Франції без його згоди, він не знає в яких умовах проживають його діти. В серпні 2022 року ОСОБА_1 прибула в Україну у власних справах, залишивши дітей під нагляд сторонніх осіб. Просить ці обставини врахувати при ухваленні рішення.

ОСОБА_1 у відзиві зазначає, що не погоджується із твердженнями відповідача щодо його стабільного матеріального забезпечення, оскільки матеріали справи містять лише довідку про його роботу протягом шести місяців з 01 вересня 2020 року по 26 березня 2021 року. Більше інформації про наявність стабільного доходу матеріли справи не містять. Також наголошує на тому, що доводи відповідача щодо можливості визначення місця проживання однієї дитини з батьком, суперечить інтересам обох дітей, оскільки у такому разі сестри будуть розділені. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат Гірченко О.А. підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, з підстав, зазначених у ній.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк К.В. заперечував проти задоволення апеляційної ОСОБА_2 та просив задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволені апеляційних скарг, виходячи з такого.

Відповідно до змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 258 ЦПК україни судовими рішеннями є: ухвали; рішення; постанови; судові накази. Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.258 ЦПК України залишив позовну заяву ОСОБА_1 без розгляду не ухвалою, а рішенням суду. Тобто позовна заява ОСОБА_1 судом по суті не розглядалась, висновки по ній суд не робив. При цьому цим же рішенням вирішив зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 .

Оскільки позов залишений без розгляду не ухвалою, а рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила саме рішення суду, разом із тим доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосуються порушення судом норм процесуального права, які мали бути застосовані судом при постановленні ухвал про залишення позову без розгляду.

Не дивлячись на порушення судом норм процесуального права щодо форми судового рішення, апеляційний суд має розглянути доводи скаржниці щодо незаконності такого рішення не торкаючись суті її позовної заяви.

Залишаючи позов ОСОБА_1 без розгляду, суд виходив з того, що вона тричі не з`явилась в судове засідання: 12 травня 2022 року, 02 червня 2022 року та 09 червня 2022 року, про судові засідання повідомлялась електронними повідомленнями на електронну адресу, яку вона вказала у своїй позовній заяві.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 223 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Згідно з частиною п`ятою статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що у цих правовідносинах правове значення має належне повідомлення позивача/позивачів про день, час та місце розгляду справи, повторність неявки у судове засідання і неподання ним заяви про розгляд справи за його відсутності.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 брала участь у судовому засіданні 17 січня 2022 року в якому був поданий відповідачем зустрічний позов. Розгляд справи був відкладений на 10 лютого 2022 року для отримання висновку Органу опіки та піклування.

10 лютого 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Семенюк К.В. звернувся до суду із заявою про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що Орган опіки та піклування висновок не підготував. Цього ж дня ним було подано відзив на зустрічну позову заяву ОСОБА_2 .

У зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи 10 лютого 2022 року, судове засідання було відкладено на 14 березня 2022 року.

У зв`язку початком збройної агресії РФ на територію України, судове засдання 14 березня 2022 року не відбулось.

Судові повістки про наступне судове засідання було направлені на адресу сторін із викликом в судові засідання на 12 травня 2022 року, 02 червня 2022 року, 09 червня 2022 року. Доказів їх отримання сторонами матеріали справи не містять. Судова повістка на ім`я ОСОБА_1 на 02 червня 2022 року, що була направлена засобами поштового зв`язку на адресу проживання ОСОБА_1 , яка була зазначена нею в позовній заяві, повернулась без вручення із-за відсутності адресата за вказаною адресою.

При цьому в матеріалах справи містяться довідки про доставку електронного листа, в якому зазначено, що судова повістка була направлена на електронну адресу ОСОБА_1 .mateash.ibg ІНФОРМАЦІЯ_3 і доставлено до електроної скриньки19 квітня 2022 року, 12 травня 2022 року, 02 червня 2022 року. Також на довідках міститься підпис відповідальної особи за направлення судових повісток без зазначення посади та прізвища.

Як вбачається із довідок, складених секретарем судового засідання Проценко Н.А., судові засідання 12 травня 2022 року, 02 червня 2022 року не відбулись у зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи.

09 червня 2022 року судове засідання відбулось за участі лише представника ОСОБА_2 адвоката Галагана В.І. Інші учасника судового розгляду в судове засідання не з`явились.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи містять докази належного повідомленя ОСОБА_1 про судові засідання, призначені на 12 травня 2022 року, 02 червня 2022 року та 09 червня 2022 року, оскільки такими доказами є повідомлення суду про виклик ОСОБА_1 направлені на її електронну адресу .

Ухвалюючи таке рішення, колегія суддів керується висновком Верховного Суду у справі №759/14068/19в якому зазначено, що Верховний Суд виходить із того, якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.

З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Отже, оскільки позивачка зазначила електронну адресу в позовній заяві, отримувала на цю електронну адресу ухвалу суду про відкриття провадження у справі, після виїзду з постійного місця проживання не повідомила суд про зміну своєї адреси, не цікавились перебігом розгляду справи шляхом звернення із запитами до суду шляхом електроного зв`язку, доводи апелційної скарги ОСОБА_1 відхиляютьсясудом апеляційної інстанції, так як зводяться до власного тлумачення заявницею норм процесуального права, спростовуютья матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

При цьому судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав (частина друга статті 410 ЦПК України).

Таким чином, висновки судупершої інстанції в частині наявності підстав для залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 є правильними, незалежно від форми викладення судового рішення. А тому рішення в цій частині підлягає залишенню без змін.

Розглядаючи позов ОСОБА_2 суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 11, 12, 13)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2018 року у справі № 755/9720/18 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 01 вересня 2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 671, - розірвано. (а.с. 14)

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 16 червня 2020 року № 388 затверджено висновок служби у справах дітей та сім`ї про підтвердження місця проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 для їх тимчасового виїзду за межі України. (а.с. 21)

На підставі Договору найму (оренди) нерухомого майна від 22 березня 2021 року ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми проживають за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 15-19)

За даними Акту обстеження житлових умов, складеного комісією Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 07 травня 2021 року, ОСОБА_1 разом із малолітніми дітьми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживають за адресою: АДРЕСА_2 , квартира двокімнатна, розташована на 18 поверсі 25-типоверхового будинку, загальною площею 55 кв.м., квартира мебльована сучасними меблями, облаштована необхідною побутовою технікою, зроблено сучасний ремонт, дітям створено належні умови для проживання, всебічного розвитку та навчання. Батько дітей ОСОБА_2 проживає окремо. (а.с. 23)

За даними довідок, складених Українським коледжем ім. В.О. Сухомлинського м. Києва (спеціалізована школа № 272) від 24 грудня 2020 року № 217, № 218, ОСОБА_3 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження, дійсно навчаються в Українському коледжі ім. В.О. Сухомлинського м. Києва. (а.с. 20)

Згідно характеристики, виданої ТОВ «Ултіматек» від 11 листопада 2021 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працював на посаді адміністратора систем ТОВ «Ултіматек» з 01 вересня 2020 року по 26 березня 2021 року, під час роботи зарекомендував себе як сумлінний та талановитий робітник, має організаторські здібності, вчасно та без затримок виконував поставлені робочі задачі, миттєво реагував та пропонував шляхи вирішення різних завдань, які ставились йому на виконання. Щодо особистих якостей ОСОБА_2 слід відзначити його доброзичливість, вихованість, високу культуру спілкування, врівноваженість, стресостійкість, виваженість та готовність завжди допомогти оточуючим. (а.с. 143)

Згідно довідки від 06листопада 2021 року № 34, характеристики від 17 листопада 2021 року № 35, акту обстеження житлових умов від 29 грудня 2021 року, складених та затверджених ЖБК «Схід-5», ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , і сплачує всі комунальні послуги, приймає активну участь в управлінні будинком, є старшим відповідальним по поверху, на якому проживає, вносить доцільні пропозиції на загальних зборах співвласників будинку. За період його проживання скарг від сусідів чи третіх осіб щодо поведінки ОСОБА_2 не надходило, його сусіди характеризують з позитивного боку як доброзичливу, ввічливу, тиху і спокійну людину. Сусідам відомо, що ОСОБА_2 має бажання виховувати своїх дітей, працює та добре облаштував свій побут. (а.с. 138-142, 143 зв., 144, 145)

За даними висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 26 квітня 2022 року № 103/1788/41/3, ураховуючи думку дітей та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 . (а.с. 224-225)

Так, Органом опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації встановлено, що на час розгляду питання про визначення місця проживання малолітніх дітей Комісією встановлено, що батьки дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в жовтні 2018 року. Після розлучення батьків діти мешкають з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 , де створено належні умови для проживання, навчання та розвитку дітей. На даний час між батьками існує спір щодо визначення місця проживання дітей. Мати дітей, ОСОБА_1 , відповідно до виписки з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, працює як фізична особа-підприємець, має стабільний дохід. На засіданні Комісії громадянка підтвердила своє бажання, щоб діти і надалі проживали з нею, так як у неї є можливості в повній мірі займатися їх вихованням та утриманням. Батько дітей, ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , був присутній на засіданні Комісії та пояснив, що він бажає, щоб діти проживали з ним, так як він має власне житло, постійний дохід та має можливість створити всі умови для гармонійного розвитку дітей. Малолітні ОСОБА_3 , 2008 року народження, та ОСОБА_4 , 2013 року народження, були присутні на засіданні Комісії та підтвердили своє бажання і надалі проживати з матір`ю, а з батьком постійно бачитися та спілкуватися.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, щоприймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, яким рекомендовано визначити місце проживання дітей разом з матір`ю, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог позивача ОСОБА_2 та про визначення місця проживання малолітньої дитини: ОСОБА_4 , 2013 року народження, із батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , - оскільки судом встановлено, що малолітні діти постійно проживають разом із матір`ю, мають прихильність до матері, емоційно прив`язані одна до одної, обидві виявили бажання проживати із матір`ю, однак не заперечили проти побачень з батьком, про що самостійно заявили на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини, в той час як батько, позивач за зустрічним позовом, у позовній заяві просить суд визначити місце проживання з ним лише молодшої доньки, що суперечить інтересам і бажанню дітей.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, так як він зроблений на підставі досліджених доказів та з правильним застосуванням норм матеріального права.

За змістом ст.ст. 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно положень ч. 1-3 ст. 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно.Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року по Справі № 402/428/16-ц відійшла від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме Сімейного кодексу України та принципу 6 Декларації прав дитини, з огляду на наступне.

Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У статті 141 Сімейного кодексу України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

За частинами першою, другою статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 Сімейного кодексу України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Як встановлено судом першої інстанції, обидві дочки сторін на засіданні органу опіки та піклування були заслухані і виявили бажання залишитись проживати з матір`ю. ОСОБА_2 не навів достатнього обґрунтування, чому суд не мав брати до уваги думку дітей при ухваленні рішення.

Також доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в тій частині, що розлучення дітей суперечитиме їх інтересам. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_8 виявляла бажання проживати разом із батьком.

Щодо доводів апеляційної скарги про ігнорування судом усних клопотань представника скаржника про проведення діагностичного обстеження психологічного стану дочки ОСОБА_8 , а також витребування характеристики на ОСОБА_8 у навчальному закладі, який вона відвідує, то вони також не можуть бути підставою для скасування рішення суду. З протоколу судового засідання не вбачається заявлення ОСОБА_2 клопотань про проведення діагностичного обстеження. Щодо клопотання про витребування характеристики на дитину, то матеріали справи також не містять такого клопотання. В клопотанні ОСОБА_2 про витребування доказів від 20 грудня 2021 року (а.с. 158 т.1) не міститься вимоги про витребування з навчального закладу характеристиски на дочку ОСОБА_8 . Інших клопотань про витребування доказів ОСОБА_2 не заявлялось.

Щодо доводів апеляційної скарги про повернення заяви ОСОБА_2 про збільшення позовних вимог, то вони також є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки така ухвала підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, однак ОСОБА_2 її не оскаржив.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з підстав, що зазначені в апеляційних скаргах, таким чином апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - залишити без змін

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 09 червня 2022 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач

Судді:

Логін:

Для помилки:

Пароль:

Для помилки:

З метою упередження перешкоджанню стабільній роботі Реєстру шляхом здійснення автоматичних або автоматизованих запитів на пошук та копіювання ("викачування") бази даних, запроваджено інтерактивний елемент захисту системи

Введіть cуму цифр, зображених на малюнку:

Перевірити
Закрити

Ваше ім'я:

Для помилки:

Ваш e-mail:

Для помилки:

Повідомлення:

Для помилки:

Введіть в поле результат арифметичного виразу:

Для помилки:

Зачекайте, будь ласка...