УХВАЛА

14 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 216/8441/14-ц

провадження № 61-15279ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , який неодноразово уточнював.

В обґрунтування вимог зазначав, що сторони мають у спільній частковій власності домоволодіння АДРЕСА_1 (далі - домоволодіння). 30 травня 1995 року укладено нотаріально посвідчений договір міни, згідно з якого позивач отримав право на 2/5 частини домоволодіння. Власником 3/5 частини домоволодіння є відповідачі. Сторони постійно проживають у домоволодінні. Земельна ділянка не приватизована. У користуванні позивача знаходиться частина будинку ближче до АДРЕСА_2 : приміщення 1.1 - 1.7 (нумерація за планом будинку від 15 жовтня 2014 року технічного паспорту домоволодіння від 15 жовтня 2014 року). У користуванні позивача також перебувають господарські будівлі: літня кухня літ «Б», гаражі літ «П» і літ «Р», вбиральня літ «О», літній душ літ «Л» (літерація за схематичним планом земельної ділянки технічного паспорту домоволодіння від 15 жовтня 2014 року). У користуванні позивача перебуває північна частина городу.

У користуванні відповідачів знаходиться інша частина будинку, яка розташована далі від АДРЕСА_2 та ближче до городу (приміщення 2.1 - 2.4, 3.1 - 3-6) (нумерація за планом будинку від 15 жовтня 2014 року технічного паспорту домоволодіння від 15 жовтня 2014 року). У користуванні відповідача також перебувають господарські будівлі: літня кухня літ. «И», сарай літ «Г», вбиральня літ «М» (літерація за схематичним планом земельної ділянки технічного паспорту домоволодіння від 15 жовтня 2014 року). У користуванні відповідача перебуває південна частина городу.

Відповідач створює перешкоди позивачу у доступі до самочинно збудованого гаражу літ. «Р» та сараю літ. «Г», який перебудований відповідачем ОСОБА_2 в два гаражі та до північної частини городу. Напроти входу до гаражу «Р» відповідач ОСОБА_2 викопав яму глибиною 0,3 м, у зв`язку з чим позивач позбавлений доступу до своєї частини городу та гаражу літ. «Р». Влітку відповідач висаджує напроти входу до гаражу літ. «Р» квіти. Узимку напроти входу до гаражу літ. «Р». Відповідач насипає кучу з побутових відходів, снігу інших речей, паркує автомобіль напроти входу до гаражу літ. «Р», автомобіль відповідача перешкоджає позивачу доступу до гаражу літ. «Р» та частини городу, якою позивач користується.

Також відповідач побудував металеві ворота (огородження) між стіною сараю літ «Г» та частиною городу, якою користується позивач, яке унеможливлює вільний прохід з двору вздовж задньої частини сараю літ. «Г» та до літньої кухні літ. «Б», та до межі з сусіднім домоволодінням АДРЕСА_3 . Відсутність такого доступу створює позивачу перешкоду у технічному утриманні поточного ремонту літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», а саме: стіни вказаних побудов з боку домоволодіння АДРЕСА_3 . При цьому відповідач стверджує, що частина двору загального користування напроти частини будинку, якою користується відповідач, також перебуває у виключному користуванні відповідача.

Таким чином відповідачі в порушення статті 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) здійснюють своє право спільної часткової власності на домоволодіння без згоди позивача - співвласника. Також відповідач порушує право позивача на користування побудовами, які перебувають у власності позивача. Тому позивач має право в порядку статті 391 ЦК України вимагати усунення таких перешкод.

Посилаючись на порушення своїх прав позивач (з урахуванням уточнення своїх вимог) просив витребувати з незаконного володіння у відповідачів належну позивачу частку майна в праві власності 2/5 частки домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , зокрема: сарай літ «Г», визнати за позивачем право володіння зазначеним майном; зобов`язати відповідачів відновити вільній доступ до гаражу літ. «Р», шляхом усунення за власний рахунок ями, яка перешкоджає вільному проходу пішоходу або проїзду автомобіля до вказаного гаражу; зобов`язати відповідачів на території спільної земельної ділянки вказаного домоволодіння не паркувати автомобілі, заборонити збирати сніг або інші речі, якщо таке створює будь-які перешкоди до вільного проходу або проїзду автомобіля до гаражу літ. «Р» та до сараю літ «Г»; зобов`язати відповідачів відновити вільній доступ до будівель домоволодіння, яким користується позивач, а саме: літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ «Г» уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_3 , шляхом знесення металевих воріт (огорожі) між стіною сараю літ. «Г» та частиною городу, якою користується позивач.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відновити ОСОБА_3 доступ до споруд: літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ «Г», що входять до складу домоволодіння АДРЕСА_4 скасовано, в частині розподілу судових витрат змінено.

Позов ОСОБА_3 в частині зобов`язання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відновити ОСОБА_3 доступ до споруд: літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ «Г», що входять до складу домоволодіння АДРЕСА_4 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відновити ОСОБА_3 доступ до літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ «Г уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_3 , шляхом знесення металевої калитки (огорожі) встановленої між стіною сараю лію «Г» та північною частиною городу з боку домоволодіння АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 304,50 грн судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 304,50 грн судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Додатковою постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 6 500,00 грн.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені яких діє представник - адвокат Толстих А. Б. у жовтні 2023 року звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є майнова вимога про витребування з незаконного володіння відповідачів сараю літ «Г» і визнання за позивачем права володіння зазначеним майном, а також вимоги немайнового характеру, зокрема: зобов`язати відповідачів відновити вільній доступ до гаражу літ. «Р», шляхом усунення за власний рахунок ями, яка перешкоджає вільному проходу пішоходу або проїзду автомобіля до вказаного гаражу; зобов`язати відповідачів на території спільної земельної ділянки вказаного домоволодіння не паркувати автомобілі, заборонити збирати сніг або інші речі, якщо таке створює будь-які перешкоди до вільного проходу або проїзду автомобіля до гаражу літ «Р» та до сараю літ «Г»; зобов`язати відповідачів відновити вільній доступ до будівель домоволодіння, яким користується позивач, а саме: літньої кухні літ. «Б», сараю літ. «В», сараю літ. «Г» уздовж межі з земельною ділянкою сусіднього домоволодіння АДРЕСА_3 , шляхом знесення металевих воріт (огорожі) між стіною сараю літ. «Г» та частиною городу, якою користується позивач.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Верховний Суд, враховуючи характер спірних правовідносин, предмет спору та устелену судову практику, дійшов висновку, що справа № 216/8441/14-ц є справою незначної складності, відповідно є малозначною справою.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер і предмет позову у цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Посилання заявників на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу касаційного оскарження не заслуговують на увагу, оскільки з указаних підстав підлягають оскарженню рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанова суду апеляційної інстанції крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті, зокрема у малозначних справах. Тобто такі доводи є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому самі по собі не вказують на фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики, та не свідчить про наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.

Обґрунтування касаційної скарги підставами, передбаченими частиною другою статті 389 ЦПК України, не звільняє заявника від обов`язку, у відповідності до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, обґрунтувати підстави перегляду в касаційному порядку судових рішень у малозначних справах.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, та судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у справі незначної складності підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 серпня 2023 року та додаткову постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 вересня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради про витребування майна з незаконного володіння та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков С. О. Погрібний О. В. Ступак