Постанова

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 203/3072/20

провадження № 61-10983св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Свистунової О. В., Пищиди М. М.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання припиненими умов іпотечного договору та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_2 у серпні 2020 року звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила:

- визнати такими, що припинили свою дію умови Розділу 4 (пункти 4.1, 4.2 (в тому числі підпункти 4.2.1, 4.2.2), 4.3 (в тому числі підпункти 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3), 4.4, 4.5, 4.7, 4.8) іпотечного договору № 7-14/ІП, укладеного між нею та Закритим акціонерним товариством «Сведбанк Інвест» (далі - ЗАТ «Сведбанк Інвест»), посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за реєстровим № 1513;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 06 серпня 2020 року № 2300/К, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» (далі - ТОВ «ФК «Інвент») і Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю. за реєстровим № 770, в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф, укладеним між нею та ЗАТ «Сведбанк Інвест», та прав іпотекодержателя за договором іпотеки № 7-14/ІП від 25 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «Сведбанк Інвест», посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за реєстровим № 1513.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 28 серпня 2020 року вона отримала поштою від ТОВ «ФК «Інвент» повідомлення про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором забезпечення від 07 серпня 2020 року № КПД-513-201/210-П, в якому її було повідомлено про відступлення прав вимоги від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Інвент». Також від нового кредитора їй надійшла вимога про усунення порушення від 07 серпня 2020 року № КПД-513-201/20-В, в якій ТОВ «ФК «Інвент», як новий кредитор, вимагало погасити заборгованість за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф в сумі 7 332 810,65 грн, а також погрожувало, що у разі несплати нею зазначених коштів ТОВ «ФК «Інвент» розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, в тому числі шляхом продажу предмета іпотеки будь-якій особі.

Окрім вищезазначеного, вважає, що ТОВ «ФК «Інвент» ігнорує положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє кредитодавцю у позасудовому порядку вимагати повернення кредиту, та має намір в позасудовому порядку, поза обов`язковим судовим контролем, тобто свавільно, вимагати повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Кредитний договір від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф та іпотечний договір № 7-14/ІП від 25 березня 2008 року були укладені нею із ЗАТ «Сведбанк Інвест», а ПАТ «Дельта Банк» не було стороною вказаних договорів, від ЗАТ «Сведбанк» до неї ніколи не надходило повідомлень про відступлення прав вимоги за вказаними договорами до ПАТ «Дельта Банк».

Раніше ПАТ «Дельта Банк» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, однак рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 12 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 23 жовтня 2015 року, у справі № 203/1530/14-ц у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 відмовлено. Однією з підстав відмови у позові стала недоведеність ПАТ «Дельта Банк» набуття прав вимоги до ОСОБА_1 .

Позивач також вважає, що ПАТ «Дельта Банк» не було кредитором ОСОБА_1 та стороною договорів від 25 березня 2008 року, тому не мало права відчужувати ТОВ «ФК «Інвент» права вимоги до ОСОБА_1 за вказаними договорами, отже договір про відступлення прав вимоги від 06 серпня 2020 року № 2300/К в частині, що стосується відчуження прав вимоги до ОСОБА_1 , суперечить законодавству, зокрема пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, та може бути визнаний недійсним, оскільки лише кредитор може передавати права вимоги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Кіровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 27 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовив. Судові витрати зі сплати судового збору у справі компенсував за рахунок держави.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що ні ЦК України, ні Закон України «Про іпотеку», ні Закон України «Про споживче кредитування», не визначають підстави припинення дії умов іпотечного договору, якими сторонами договору врегульовано порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі в позасудовому порядку.

Позовні вимоги щодо визнання такими, що припинили свою дію умови Розділу 4 іпотечного договору зводяться до визнання судом очевидним того, що встановлено законом, а саме: обмеження способів звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто права іпотекодержателя звертати стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, яке припинилося в силу закону та факту спливу позовної давності. Так, суд, вирішуючи вказану позовну вимогу, виходить з того, що по-перше, норма закону не може бути визнана очевидною чи підтверджена або не підтверджена в судовому рішенні при вирішенні того чи іншого спору між сторонами, по-друге, положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», на які посилається позивач, не врегульовують підстави припинення дії умов іпотечного договору в частині узгодженого сторонами порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Також суд враховує те, що у спірних умовах договору сторони визначили способи як позасудового, так і судового звернення стягнення на предмет іпотеки. Натомість у судовому засіданні представник позивача посилався на недопущення виключно позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки в силу Закону України «Про споживче кредитування», хоча визнавав можливість судового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскаржуючи відповідні умови іпотечного договору. Суду також не було надано доказів недійсності відповідних умов договору, відповідно до закону.

Крім того, судом було встановлено, що на момент судового розгляду справи ТОВ «ФК «Інвент» не звертало стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, що не заперечувалось і представником позивача. Тобто між сторонами відсутній спір з приводу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд зазначає, що сторони договору, укладаючи договір на власний розсуд, передбачили умови договору, якими визначаються їхні взаємні права та обов`язки щодо предмета договору, та які становлять зміст зобов`язання. Отже, дія договору іпотеки від 25 березня 2008 року не припинена з визначених законом підстав, усі права та обов`язки, набуті сторонами за цим правочином та відображені в його умовах є діючими, тому повинні здійснюватися сторонами до їх повного виконання. У ході судового розгляду справи судом не було встановлено наявності підстав для визнання припиненою дії умов Розділу 4 іпотечного договору, в тому числі щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

ТОВ «ФК «Інвент» довело належними та допустимими доказами те, що ПАТ «Сведбанк» є правонаступником ЗАТ (ПрАТ) «Сведбанк Інвест», а ПАТ «Дельта Банк» є правонаступником ПАТ «Сведбанк». Тому ТОВ «ФК «Інвент» на законних підставах набуло права вимоги, в тому числі до позивача, від ПАТ «Дельта Банк» за договором від 06 серпня 2020 року про відступлення прав вимоги № 2300/К.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 22 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнав умови Розділу 4 (пункти 4.1, 4.2 (в тому числі підпункти 4.2.1, 4.2.2), 4.3 (в тому числі підпункти 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3), 4.4, 4.5, 4.7, 4.8) іпотечного договору № 7-14/ІП, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Сведбанк Інвест», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за № 1513, такими, що припинили свою дію.

Закрив провадження щодо частини позовних вимог, а саме позовної вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06 серпня 2020 року № 2300/К, укладеного між ТОВ «ФК «Інвент» і ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю. за № 770, в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «Сведбанк Інвест», та прав іпотекодержателя за договором іпотеки № 7-14/ІП від 25 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «Сведбанк Інвест», посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за № 1513.

Повідомив ОСОБА_1 , що розгляд справи за позовною вимогою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06 серпня 2020 року № 2300/К, укладеного між ТОВ «ФК «Інвент» і ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю. за № 770, віднесено до юрисдикції господарських судів.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що іпотечний договір є забезпечувальним договором направленим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Оскільки, строк звернення стягнення основного зобов`язання у позасудовому порядку сплив 17 січня 2017 року, а кредитодавцю забороняється, у позасудовому порядку, вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув (пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»), то і положення іпотечного договору від 25 березня 2008 року № 7-14/ІП, якими визначені застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема викладені у пункті 4.2. іпотечного договору) є такими, що не відповідають суті законодавчого регулювання правовідносин в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ в редакції, чинній з моменту укладення кредитного договору та на момент спливу позовної давності.

Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Отже із спливом строку звернення за стягненням основного зобов`язання у позасудовому порядку, спливає і право на позасудове врегулювання здійснення стягнення на предмет іпотеки.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06 серпня 2020 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сторонами договору про відступлення права вимоги № 2300/К від 06 серпня 2020 року є ТОВ «ФК «Інвент» та ПАТ «Дельта Банк».

Отже, сторонами зазначеного договору є юридичні особи, а предметом договору є здійснення господарської діяльності, зокрема відступлення прав вимоги за зобов`язаннями, які виникли в результаті господарської діяльності сторони договору. Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції не звернув уваги на зміст позовних вимог, не врахував зазначені норми процесуального права та висновки Верховного Суду, і не дослідивши питання юрисдикційності спору, помилково розглянув справу по суті в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

ТОВ «ФК «Інвент» у листопаді 2022 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення позовної вимоги про визнання умов Розділу 4 іпотечного договору такими, що припинили свою дію, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в означеній частині.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судового рішення заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України та, зокрема вказує, що постанова апеляційного суду прийнята внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц та постановах Верховного Суду від 10 січня 2020 року у справі № 761/44698/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 725/1621/18, від 01 липня 2020 року у справі № 727/11061/18.

Застосування до спірних правовідносин пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, як підстави для припинення іпотечного застереження в іпотечному договорі є безпідставним, оскільки у статті 17 Закону України «Про іпотеку» відсутня така правова підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за основним зобов`язанням.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Представник ОСОБА_1 - адвокат Романенко П. В. у січні 2023 року подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що спір у цій справі стосується не припинення іпотеки майна, а припинення права іпотекодержателя звертати стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Апеляційний суд не визнав іпотеку припиненою, а визнав припиненими лише ті умови іпотечного договору, які встановлюють порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Усі правові висновки, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не стосуються цього спору, прийняті у інших спірних правовідносинах, тому не спростовують законності постанови апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 14 грудня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Кіровського районного суду міста Дніпропетровська.

Справа № 203/3072/20 надійшла до Верховного Суду 20 лютого 2023 року.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 04 липня 2023 року продовжив ОСОБА_1 строк на подання відзиву. Справу призначив до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Між ЗАТ «Сведбанк Інвест» та ОСОБА_1 25 березня 2008 року були укладені кредитний договір № 7/14-Ф та іпотечний договір № 7-14/ІП.

За умовами Розділу 1 пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 кредитного договору від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф банк надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, позичальник зобов`язується одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку погашення кредиту, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором; розмір кредиту - 157 000 доларів США; строк кредитування - строк одержання кредиту 25 березня 2008 року, строк повернення кредиту - з квітня 2008 року відповідно до графіку погашення кредиту з датою повного повернення 24 березня 2028 року; процентна ставка за користування коштами кредиту - 13 % річних; цільове призначення кредиту - придбання квартири будівельний номер 10.5 загальною площею 124,9 кв. м, розташованої на 10 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , будівельна адреса - АДРЕСА_1 .

Умовами Розділу 5 пункту 5.1 підпункту 5.1.1. кредитного договору визначено, що за домовленістю сторін забезпеченість виконання зобов`язань за договором є обов`язковою умовою договору; виконання зобов`язань позичальника за договором забезпечується іпотекою майнових прав ОСОБА_1 по договору № 03/1077 від 25 березня 2008 року на квартиру будівельний номер 10.5, загальною площею 124,9 кв. м, розташовану на 10 поверсі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , будівельна адреса - АДРЕСА_1 , право власності на яку виникне у ОСОБА_1 в майбутньому за договором іпотеки, що укладається між банком і ОСОБА_1 , та посвідчується нотаріально не пізніше 25 березня 2008 року.

За умовами Розділу 1 пункту 1.1, Розділу 4 пунктів 4.1, 4.2 (в тому числі підпункти 4.2.1, 4.2.2), 4.3 (в тому числі підпункти 4.3.1, 4.3.2, 4.3.3), 4.4, 4.5, 4.7, 4.8 іпотечного договору від 25 березня 2008 року № 7-14/ІП, 1.1. іпотекодавець як боржник передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку (забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном) предмет іпотеки, визначений розділом 2 іпотечного договору на забезпечення наступних зобов`язань позичальника, що випливають із кредитного договору від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф, який укладено між ЗАТ «Сведбанк Інвест» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), та згідно з яким кредитодавець надає позичальнику право користуватися кредитом у доларах США у розмірі 157 000 доларів США, що надається кредитодавцем для придбання нерухомості під проценти.

Відповідно до пункту 4.1. договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених Законом України «Про іпотеку» та (або) іпотечним договором, а також, якщо у момент настання строку виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором ці зобов`язання не будуть виконані, а саме: при несплаті або частковій несплаті в строк сум процентів за користування кредитом, та (або) при повному або частковому неповерненні суми кредиту у встановлені строки відповідно до кредитного договору; та (або) при несплаті або частковій несплаті в строк сум комісій, пені та (або) штрафів, а також в інших випадках невиконання умов кредитного договору. У зазначених випадках іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності інших застав (іпотек) та інших видів забезпечення виконання зобов`язань за іншими договорами, укладеними з кредитодавцем за кредитним договором, без додержання будь-якої черговості.

Сторони домовились, що документами, які підтверджують наявність випадків, передбачених цим пунктом, є виписки по відповідних рахунках з обслуговування кредиту, відкритих за кредитним договором в ЗАТ «Седбанк Інвест», або інші документи, які підтверджують настання випадків, з якими пов`язується момент виникнення права звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2. договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за умови додержання статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя одним із наступних способів: 4.2.1. шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; 4.2.2. шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з пунктом 4.3. договору іпотеки у разі застосування іпотекодержателем пункту 4.2 іпотечного договору: 4.3.1. іпотекодавець протягом трьох робочих днів з дати, у яку іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки (визначається відповідно до статті 35 Закону України «Про іпотеку»), зобов`язаний передати іпотекодержателю на його вимогу технічну та іншу документацію на предмет іпотеки, необхідну для реєстрації за іпотекодержателем права власності на нього або укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмета іпотеки; 4.3.2. на вимогу іпотекодержателя у строк, доведений у письмовій формі іпотекодержатель, але не раніше дати, у яку іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотекодавець зобов`язаний вивільнити предмет іпотеки та забезпечити його вивільнення орендарями (наймачами); 4.3.3. іпотекодержатель протягом трьох робочих днів після реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки або після укладення з покупцем предмету іпотеки та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу зобов`язаний надати іпотекодавцю завірену копію документу, що свідчить про перехід права власності.

У разі припинення основного зобов`язання іпотекодержатель на вимогу іпотекодавця зобов`язаний зробити напис про це на примірниках іпотечного договору, що належать іпотекодержателю та іпотекодавцю, та посвідчити його печаткою (пункт 4.4. договору іпотеки).

Пунктом 4.5. договору іпотеки передбачено, що зазначене у пункті 4.2. іпотечного договору є застереженням про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідним і достатнім для звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки. Визначені сторонами способи позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не перешкоджають іпотекодержателю: або запропонувати іпотекодавцю укласти та посвідчити нотаріально окремий договір про позасудове врегулювання, або застосувати інші способи звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, звернутися до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису чи до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після одержання виконавчого документу предмет іпотеки може бути реалізовано за згодою сторін обраним ними способом, а при недосягненні такої згоди предмет іпотеки реалізується у процесі виконавчого провадження.

Якщо у разі реалізації предмету іпотеки через прилюдні торги вони будуть оголошені такими, що не відбулися, іпотекодержатель має право залишити предмет іпотеки за собою за початковою ціною (пункт 4.7. договору іпотеки).

Відповідно до пункту 4.8. договору іпотеки всі витрати, пов`язані зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, в повному обсязі покладаються на іпотекодавця.

Розділом 6 пункту 6.1. іпотечного договору визначено, що іпотека за іпотечним договором діє до припинення основного зобов`язання; іпотека припиняється також на підставах, передбачених Законом України «Про іпотеку».

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПрАТ «Сведбанк Інвест» (АТ «Сведбанк Інвест), , станом на 11 червня 2009 року було проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи, зокрема зміна найменування юридичної особи (повного та/або скороченого), зміна повного найменування, зміна скороченого найменування. Станом на 22 червня 2010 року державним реєстратором було здійснено державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її реорганізації на підставі рішення про реорганізацію - ПрАТ «Сведбанк Інвест» (АТ «Сведбанк Інвест»), , та утворено юридичну особу - ПАТ «Сведбанк», .

Між ПАТ «Сведбанк» (продавець) та ПАТ «Дельта Банк» (покупець) 25 травня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами пунктів 2.1, 2.3 якого, продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Для уникнення сумнівів, права вимоги відступаються без надання будь-яких запевнень та гарантій щодо їх якості, окрім тих запевнень та гарантій, що викладені в пункті 7.5, а також без права регресу, крім випадків, передбачених в пунктах 4.5, 4.6, 4.12 та 8.1 договору.

Права вимоги переходять від продавця до покупця (далі - відступлення), та обов`язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Обов`язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання-передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни у дату підписання.

Згідно з відомостями з витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д. Г. за реєстровими №№ 1306, 1307, до переліку договорів, за якими було відступлено права вимоги включено, в тому числі кредитний договір № 7/14-Ф та договір іпотеки № 7/14-ІП від 25 березня 2008 року, укладений з ОСОБА_1 .

Кіровський районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 12 жовтня 2015 року у справі № 203/1530/14-ц відмовив у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 7/14-Ф від 25 березня 2008 року, у зв`язку з необґрунтованістю та недоведеністю позовних вимог належними доказами.

Зокрема, рішення суду ґрунтується на тому, що позивачем не було надано будь-яких доказів того, що ПАТ «Сведбанк» є правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест» або свого часу у передбаченому законом порядку набуло право вимоги за кредитним договором № 7/14-Ф від 25 березня 2008 року. Вказане рішення суду набрало законної сили 23 жовтня 2015 року.

Між ПАТ «Дельта Банк» (банк) та ТОВ «ФК «Інвент» (новий кредитор) 06 серпня 2020 року було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2300/К, за умовами якого банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору (боржники).

За відомостями з додатків №№ 1, 2 до договору, серед реєстрів договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, у пунктах 201, 202, 218, відповідно, вказано кредитний договір та іпотечний договір від 25 березня 2008 року №№ 7/14-Ф та 7/14-ІП, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. 25 березня 2008 року за реєстровим № 1513.

На підтвердження факту виконання сторонами умов договору про відступлення прав вимоги від 06 серпня 2020 року № 2300/К ТОВ «ФК «Інвент» надало суду копії протоколу електронного аукціону № UA-EA-2020-06-18-000028-b, сформованого 10 липня 2020 року, платіжного доручення від 29 липня 2020 року № 220.

07 серпня 2020 року на адресу позивача було направлено повідомлення ТОВ «ФК «Інвент» про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення № КПД-513-201/20-П від ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Інвент», вимогу про усунення порушення № КПД-513-201/20-В.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такими, що припинили свою дію умови Розділу 4 іпотечного договору № 7-14/ІП, у повному обсязі не відповідає, з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

За змістом статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості у судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає у можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Нормами ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання або закінчення договору не передбачено.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Вирішуючи спір в означеній частині суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що чинним законодавством України не передбачено такої підстави для припинення умов іпотечного договору, якими сторонами врегульовано порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі в позасудовому порядку.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірних умовах договору сторони визначили способи як позасудового, так і судового способу звернення стягнення на предмет іпотеки; позивачем не доведено належними та допустимими доказами недійсність відповідних умов договору; на час розгляду справи ТОВ «ФК «Інвент» не звертало стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, тому між сторонами відсутній спір щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки; сторони договору, укладаючи договір на власний розсуд, передбачили умови договору, якими визначаються їх взаємні права та обов`язки щодо предмета договору, та які становлять зміст зобов`язання; дія договору іпотеки від 25 березня 2008 року не припинена з визначених законом підстав, усі права та обов`язки набуті сторонами за цим правочином та відображені в його умовах є діючими, тому повинні здійснюватися сторонами до їх повного виконання.

Переглядаючи рішення місцевого суду в означеній частині апеляційний не врахував викладеного вище, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про визнання умов Розділу 4 іпотечного договору такими, що припинили свою дію.

Пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання такими, що припинили свою дію умови Розділу 4 іпотечного договору № 7-14/ІП, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «Сведбанк Інвест» та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за реєстровим № 1513.

Постанова апеляційного суду в означеній частині не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості, судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про визнання такими, що припинили свою дію умови Розділу 4 іпотечного договору № 7-14/ІП, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі в означеній частині рішення суду першої інстанції.

Також Верховний Суд не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції в частині закриття провадження у справі з таких підстав.

Предметом даного позову є вимога фізичної особи, ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 06 серпня 2020 року № 2300/К, укладеного між ТОВ «ФК «Інвент» і ПАТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Деделюк С. Ю. за реєстровим № 770, в частині відступлення права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 7/14-Ф, укладеним між нею та ЗАТ «Сведбанк Інвест», та прав іпотекодержателя за договором іпотеки № 7-14/ІП від 25 березня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ЗАТ «Сведбанк Інвест», посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І. О. за реєстровим № 1513.

Статтями 124, 125 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи ? підприємці.

З аналізу наведеного пункту вбачається, що до юрисдикції господарських судів віднесено такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи ? підприємці.

Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» чітко розмежував юрисдикцію судів за правилами цивільного та господарського судочинства щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, встановивши у пункті 1 частини першої статті 20 ГПК України, що критерієм розмежування юрисдикції у таких спорах є суб`єктний склад основного зобов`язання.

За правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 415/2542/15-ц (провадження № 14-40цс18), від 17 квітня 2018 року у справі № 545/1014/15-ц (провадження № 14-54цс18), від 27 червня 2018 року у справі № 534/1898/14-ц (провадження № 14-215цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12916/15-ц (провадження № 14-409цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 906/277/18 (провадження № 12-300гс18), від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження № 14-32цс20) та багато інших).

З огляду на вказане до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо правомірності заміни кредитора у основному зобов`язанні, стороною якого є фізична особа.

За таким договором відбулось відступлення права вимоги до боржника, який є фізичною особою та набувачем послуг за первинним договором, тобто за кредитним договором, який є основним зобов`язанням, право вимоги за яким відступлено.

Установивши, що предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, сторонами якого є юридична особа - кредитодавець і фізична особа - позичальник, апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що такий спір має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами оспорюваного правочину (договору уступки права вимоги) є юридичні особи.

У справі, яка переглядається, сторонами основного зобов`язання є фізична особа та банк, який відступив право вимоги іншій юридичній особі (фінансовій компанії) і такий перехід права вимоги оспорюється у цій справі саме фізичною особою, яка в основному зобов`язання є позичальником і боржником.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 295/7880/21-ц (провадження № 61-5715св23).

Як зазначено вище, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Частиною четвертою статті 411 ЦПК України встановлено, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до ухвалення незаконного судового рішення, постанова апеляційного суду в частині закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 06 серпня 2020 року № 7-14/ІП відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в означеній частині до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, а передає справу на новий розгляд, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 411, 413, 414, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання припиненими умов іпотечного договору скасувати і залишити в означеній частині в силі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 жовтня 2021 року.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги скасувати, справу в означеній частині направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийА. І. Грушицький Судді:І. В. Литвиненко Є. В. Петров В. В. Пророк В. В. Сердюк