Дата документу 26.09.2023 Справа № 333/7232/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 333/7232/20 Головуючий у І інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження № 22-ц/807/1608/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

секретар: Смокотіна В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Горського Андрія Олександровича на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району Управління державної реєстрації фізичних осіб, районна адміністрація Запорізької ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: ОСОБА_5 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району Управління державної реєстрації фізичних осіб, районна адміністрація Запорізької ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

В обґрунтування позову зазначала, що 13.07.2020 вона стала переможцем електронних торгів з продажу лоту №426729 іпотечного майна - квартири АДРЕСА_1 в межах виконавчого провадження №60343529 з примусового виконання виконавчого напису №20717, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 для задоволення вимог АТ «АльфаБанк» у розмірі 1527337,70 грн.

На підставі акту приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. від 29.07.2020 та Свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. 25.08.2020, зареєстрованого в реєстрі за № 492, ОСОБА_1 набула права приватної власності на вказану квартиру.

На теперішній час у квартирі зареєстроване місце проживання відповідачів, які в ній фактично проживають.

На думку ОСОБА_1 , проживання та реєстрація відповідачів, які не є членами її сім`ї, з ними не укладені договори найму житла, порушує її право власності на нерухоме майно, оскільки позбавляє можливості вільно користуватись та розпоряджатись цим майном. Крім того, реєстрація відповідачів потребує додаткових витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що завдає матеріальних збитків.

Посилаючись на означені обставини, на підставі ст.ст. 1,33, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 317, 319,321, 346 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України, ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні та розпорядженні майном квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Горського А.О. подалаапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції зробив безпідставний висновок про те, що виселення відповідачів з житла є непропорційним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном. Посилаючись на обставини, встановлені в довідці за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю., зазначає, що ОСОБА_5 , крім спірної квартири, має у власності ще два об`єкта житлової нерухомості.

Крім того, на думку скаржниці, реєструючи малолітню дитину у квартирі, що була об`єктом іпотеки, вже після укладення такого договору, ОСОБА_5 не могла не розуміти можливих наслідків у разі неналежного виконання умов кредитного договору.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує проти її доводів, просить залишити скаргу без задоволення, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року без змін.

25 вересня 2023 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника третьої особи ОСОБА_5 адвоката Петрова Г.М. про зупинення провадження у справі до розгляду справи № 333/5420/23, в обґрунтування якого зазначено, що на теперішній час ОСОБА_5 оскаржує виконавчий нотаріуса, на підставі якого було відкрито виконавче провадження та проведені електронні торги. Так, у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа № 333/5420/23 за позовом ОСОБА_5 до АТ «Сенс Банк», Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю., ОСОБА_1 , ДП «СЕТАМ», треті особи: ОСОБА_3 в особі представника за законом - батька ОСОБА_2 , Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання незаконним та скасування протоколу про проведення електронних торгів, акту про проведення електронних торгів, визнання недійсним свідоцтва про придбання нерухомого майна, витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2023 року у вказаній справі відкрито провадження, та призначено її до розгляду.

Розглянувши зазначене клопотання, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволенняз огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Колегія суддів зауважує, що предметом розгляду справи, рішення у якій переглядається, є усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення, ОСОБА_5 є третьою особою у справі, яка не заявляла самостійних вимог у справі.

На думку апеляційного суду, наявних у цій справі доказів достатньо для того, щоб встановити та оцінити обставини, які є предметом судового розгляду.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Разом з тим, клопотання про зупинення провадження не містить доказів неможливості розгляду цієї справи до вирішення вказаної заявником справи, та всупереч вимогам пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України не містить аргументованих та переконливих мотивів необхідності зупинення провадження у справі як у частині об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до розгляду справи № 333/5420/23, так і стосовно того, що зібрані у справі, що розглядається, докази дійсно не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_5 в особі представника адвоката Петрова Г.М. про зупинення апеляційного провадження, оскільки підстава, вказана у клопотанні не є безумовною, а зупинення провадження у справі призведе до затягування її розгляду.

22 серпня 2023 року до апеляційного суду надійшли пояснення районної адміністрації Запорізької ради по Комунарському району з проханням розглянути апеляційну скаргу за відсутності органу опіки та піклування.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Горський А.О. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року просив скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 та представник третьої особи адвокат Петров Г.М. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення просили залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 4, а.с. 16-17, 21, 24, 26, 27). Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала достатніх доказів, які б довели правомірність втручання у право відповідачів на житло.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Так, суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 є переможцем торгів, які відбулись 13.07.2020 реєстраційний номер 426729. Найменування майна: іпотека. Двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 . Ціна продажу - 301007 грн, що підтверджено протоколом проведення електронних торгів №490487 (а.с.7).

29.07.2020 приватний виконавець виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.В. склав акт про реалізацію предмету іпотеки при примусовому виконанні виконавчого напису №20717, виданого 28.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 для задоволення вимог АТ «Альфі-Банк» у розмірі 1527337,70 грн (а.с.8).

25.08.2020 приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко К.В. видав свідоцтво про право власності на майно: квартиру АДРЕСА_1 відповідно до статті 61 ЗУ «Про виконавче провадження», статті 47 ЗУ «Про іпотеку» та на підставі акту ВП №60343529 про реалізацію предмета іпотеки, складеного приватним виконавцем виконавчого округу Запорізької області Проценком Д.Ю. 29.07.2020, яким посвідчено, що ОСОБА_1 на праві власності належить вказана квартира. (а.с.9).

25.08.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідки Департаменту реєстраційних послуг №04-07/3/10590 від 04.08.2020 та відповідно до копій паспортів відповідачів (т.3 а.с. 17-22) за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_2 , 1978 р.н. з 29.01.2008, ОСОБА_3 , 2010 р.н., ОСОБА_4 , 1982 р.н. - з 05.10.2016 (а.с.11).

Вказані особи зареєстровані за цією особою і на час розгляду справи.

Таким чином, з протоколу проведення електронних торгів №490487 та зі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 суд першої інстанції встановив, що вона була предметом іпотеки. Самого договору іпотеки, договору купівлі-продажу квартири суду не було надано, клопотання про витребування доказів сторони не заявляли.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В залежності від порядку звернення стягнення на іпотечне майно обирається правове регулювання виселення.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1. ст. 40 Закону України «Про іпотеку», виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом.

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України, у поєднанні із главою 26 ЦК України, виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку то виселення без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення не допускається.

Отже, при вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, важливо встановити факт придбання житла з якого вони підлягають виселенню, за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Визначення того, чи здійснюється виселення з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, або придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, має суттєве значення для правильного вирішення цієї справи та застосування судом відповідної норми статті 109 ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

За змістом частин першої та другої статті 109 Житлового кодексу України виселення із житлового приміщення допускається з підстав установлених законом, виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення передбачені статтею 116 цього Кодексу.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання насамперед має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві. Державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27 рішення ЄСПЛ).

Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній меті».

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).

У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд першої інстанції врахував, що відповідачі мешкають у спірній квартирі довгий час: ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі більше 14 років, відповідач ОСОБА_4 - більше 6 років, з ними проживає їх неповнолітня дитина, і їх виселення без надання іншого житлового приміщення буде порушенням їх права на житло.

З огляду на вищевикладене, правильним є висновок суду першої інстанції, що внаслідок проживання відповідачів у спірній квартирі, неволодіючий власник, яким є позивач, несе певні обмеження, проте матеріалами справи не доведено, що виселення відповідачів з житла є пропорційним заходом втручання в право особи на мирне володіння майном, адже матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачі мають будь-яке інше майно у власності.

Посилання скаржниці на довідку за результатами проведення позапланової невиїзної перевірки діяльності приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю., якою встановлено, що ОСОБА_5 , крім спірної квартири, має у власності ще два об`єкта житлової нерухомості, не спростовують того факту, що житло, яке є іпотечним майном, є єдиним місцем постійного проживання відповідачів, адже її складено раніше за подання позову, а фактичних доказів на підтвердження володіння ОСОБА_5 таким майном позивач суду не надала.

А, з огляду на те, що спірна квартира придбана на прилюдних торгах, при підготовці до яких мали бути зазначені обтяження у вигляді наявності осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, ОСОБА_1 як покупцю повинні бути відомі ризики, пов`язані з придбанням такої нерухомості.

Крім того, суд першої інстанції роз`яснив позивачу, що вона як новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення до продавця з вимогою про відшкодування шкоди, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що більшість доводів апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, а тому колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Інші доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржниці та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Горського А.О. слід залишити без задоволення, а рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Горського Андрія Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2023 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 02 жовтня 2023 року.

Головуючий:

Судді: