КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 755/7730/16-ц
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1714/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Близнюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року (суддя Зінченко О.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діяла законний представник ОСОБА_3 , про стягнення коштів

встановив:

у травні 2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , інтереси якої представляла законний представник ОСОБА_3 , та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд здійснити тлумачення заповіту від 10 жовтня 2011 року, складеного ОСОБА_4 ; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 400 000 дол. США, що еквівалентно 10 876 000грн, за рахунок спадкового майна.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 червня 2010 року та 22 листопада 2010 року між ним та ОСОБА_4 були укладені попередні договори купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,5228 га, на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області та квартири АДРЕСА_1 . На виконання цих правочинів він передав ОСОБА_4 відповідно 2 057 094грн, що було еквівалентно 260000 дол. США, та 555 639грн, що було еквівалентно 70 000 дол. США. Також між ними 23 липня 2011 року був укладений договір позики, за яким він передав ОСОБА_4 558 117грн, що було еквівалентно 70 000 дол. США.

Позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. За життя ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого заповів належні йому квартиру АДРЕСА_2 та машино-місце № НОМЕР_1 за вказаною адресою ОСОБА_3 , а у випадку її смерті до відкриття спадщини, не прийняття нею або відмови нею від прийняття спадщини, або вона буде усунена від права на спадкування, заповів це майно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач стверджував, що зобов`язання перед ним за вказаними правочинами залишились невиконаними, тому у визначений законом строк він подав до нотаріуса заяви-претензії з проханням повідомити спадкоємців боржника про його вимоги як кредитора. Листом від 5 січня 2012 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова І. О. повідомила його, що спадкоємці повідомлені про заявлені ним вимоги.

ОСОБА_1 зазначав, що окрім квартири АДРЕСА_2 та машино-місця № НОМЕР_1 за вказаною адресою, ОСОБА_4 на праві власності належало й інше нерухоме майно, яке увійшло до складу спадщини, а саме: земельні ділянки, площами 0,2582 га, 0,0372 га, 0,5666 га, 0,2954 га, 0,1245 га, 0,8620 га, 0,3014 га, 0,2214 га, 0,1922 га, 0,5228 га, 0,0106 га, 0,0995 га, розташовані на території Обухівського району Київської області, автомобіль марки Аudi А4, квартира АДРЕСА_3 та машино-місце № НОМЕР_2 за вказаною адресою. ОСОБА_3 прийняла спадщину в межах майна, визначеного у заповіті. Решту майна прийняла ОСОБА_2 , оскільки більше ніхто його не прийняв, а вона на момент відкриття спадщини була неповнолітньою, отже вважається такою, що прийняла спадщину.

Позивач зазначав, що заповіт містить неточності та суперечності при вираженні волі спадкодавця, тому його необхідно витлумачити на підставі статті 1256 Цивільного кодексу України.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , про тлумачення заповіту залишено без змін. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 27 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 17 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 , про стягнення коштів скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Навродського О.В. задоволено частково, рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_2 , в особі якої діє законний представник ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 10 891 880грн за рахунок спадкового майна, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 19 серпня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 , в особі якої діє законний представник ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 11 191 320грн за рахунок і в межах вартості спадкового майна, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.Постанову Київського апеляційного суду від 19 квітня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове

рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неврахування судом того, що на момент відкриття спадщини малолітня ОСОБА_2 прийняла спадщину у відповідності до положень ст. 1268 ЦК України, хоч і не отримувала свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, не зареєструвала право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна відповідно до ст. ст. 1297, 1299 ЦК України.

Позивач вважає, що невиконання спадкоємцями вимог закону щодо оформлення та реєстрації спадкового майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в межах вартості майна, одержаного в спадщину, а доводи відповідача про неприйняття спадщини спростовуються відсутністю у спадковій справі заяви про відмову від прийняття спадщини у встановлений строк на підставі ст. 1270 ЦК України.

Позивач посилається на те, що виконав всі вимоги, передбачені ст. ст. 1281, 1282 ЦК України, вчасно заявив свої вимоги до спадкоємців, подавши нотаріусу відповідні заяви, здійснив оцінку майна спадкодавця, одержаного в спадщину, на момент відкриття спадщини для задоволення вимог кредитора в межах заявлених вимог, що в свою чергу відповідач не оспорює.

Відповідачка ОСОБА_2 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась за наявною в матеріалах справи поштовою адресою, однак судові повістки-повідомлення двічі повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.231-233, 241-244 т.8).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Іншої адреси місця проживання відповідачка у своїй заяві, поданій до апеляційного суду 14 січня 2023 року (с.с.201-205 т.8), не зазначила.

Виходячи із вищезазначених норм процесуального права, відповідачка ОСОБА_2 вважається належним чином повідомленою про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явилась, клопотання про його перенесення не подала, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Навродського О.В., який апеляційну скаргу підтримав, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 червня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстровано в реєстрі за №3808, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися до 21 червня 2011 року укласти на умовах, встановлених цим договором, договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка знаходиться на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області (село Трипілля), площею 0, 5228 га, у межах згідно з планом та надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. З метою забезпечення виконання цього договору ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 2 057 094грн, що еквівалентно 260 000 доларів США

(с.с.6-7 т.1).

22 листопада 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В., зареєстровано в реєстрі за №5227, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися до 22 травня 2011 року укласти на умовах, встановлених цим договором, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , площею 94,4 кв. м. До підписання попереднього договору на виконання умов цього правочину ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_4 у рахунок платежів за основним договором 555639грн, що еквівалентно 70 000 доларів США (с.с. 10 т.1).

23 липня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір позики, за яким останній отримав 558 117грн, що на момент укладення цього договору є еквівалентом 70000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 31 серпня 2011 року зі сплатою 2,5 % на місяць (с.с.8 т.1).

10 жовтня 2011 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Топілко О.О., зареєстрований у реєстрі за № 3347, яким на випадок смерті зробив таке розпорядження: належні йому квартиру АДРЕСА_2 та машино-місце № НОМЕР_1 за цією ж адресою заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а у випадку її смерті до відкриття спадщини, не прийняття нею або відмови нею від прийняття спадщини, або усунення від права на спадкування, заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (с.с.9 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (с.с.197 т.1).

Матеріали справи не містять відомостей про виконання ОСОБА_4 зобов`язань за попередніми договорами та договором позики на час смерті.

11 листопада 2011 року до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестової І. О. звернулася ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 10 жовтня 2011 року (с.с.4 т.3).

ОСОБА_1 направив приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Берестовій І.О. заяви від 17 листопада 2011 року та від 5 грудня 2011 року, завірені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петченком Ю.А., зареєстровані в реєстрі за № 1215 та 1273 відповідно, в яких просив нотаріуса повідомити спадкоємців ОСОБА_4 про його вимогу повернути борг (с.с.17, 23 т.3).

Відповідно до листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестової І.О. від 5 січня 2012 року, направленого ОСОБА_1 , спадкоємці ОСОБА_4 повідомлені про претензії ОСОБА_1 (с.с.11 т.1).

Копія спадкової справи № 15/2011 до майна померлого ОСОБА_4 , відкрита приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берстовою І.О., не містить відомостей про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом чи за законом спадкоємцям ОСОБА_4 (с.с.1-240 т.3 с.с.1-108 т.4)

Відповідно до листа Комунального підприємства Київської обласної ради «Західне бюро технічної інвентаризації» від 15 квітня 2015 року за ОСОБА_4 на праві власності зареєстровано: машино-місце АДРЕСА_4 , згідно зі свідоцтвом про право власності від 14 лютого 2011 року, виданим на підставі рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 24 листопада 2010 року № 8/50, та квартира АДРЕСА_5 в цьому ж будинку згідно зі свідоцтвом про право власності від 10 грудня 2010 року, виданого на підставі рішення Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 24 листопада 2010 року № 8/50 (с.с.25 т.1).

Згідно з листом Управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області за ОСОБА_4 обліковуються наступні державні акти на право власності на

земельні ділянки: державний акт серії ЯД № 968417 на земельну ділянку, площею 0,2582 га; державний акт серії ЯД № 968416 на земельну ділянку, площею 0,0372 га; державний акт серії ЯЖ № 663998 на земельну ділянку, площею 0,5666 га; державний акт серії ЯЖ № 663997 на земельну ділянку, площею 0,2954 га; державний акт серії ЯД № 968319 на земельну ділянку, площею 0,1245 га; державний акт серії ЯЖ № 686165 на земельну ділянку, площею 0,8620 га; державний акт серії ЯЛ № 634005 на земельну ділянку, площею 0,3014 га; державний акт серії ЯЛ № 634006 на земельну ділянку, площею 0,2214 га; державний акт серії ЯЛ № 426140 на земельну ділянку, площею 0,1922 га. Вказані земельні ділянки розташовані на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області (с.с.26-27 т.1).

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 1 квітня 2016 року та від 20 травня 2016 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 0,1683 га, на АДРЕСА_6 ; земельної ділянки, площею 0,084 га, у селі Трипілля Обухівського району Київської області (с.с.28-29, 100-102 т.1).

Згідно з листом Управління Держгеокадастру в Обухівському районі, який надійшов на адресу суду 5 грудня 2016 року, у власності ОСОБА_4 наявні наступні земельні ділянки на території Обухівського району Київської області: площею 0,0995 га, площею 0,0372 га, площею 0,2582 га, площею 0,0106 га, площею 0,1683 га, площею 0,0840 га, площею 0,1922 га, площею 0,3015 га, площею 0,2215 га, площею 0,1245 га, площею 0,5666 га, площею 0,8620 га, площею 0,2954 га, площею 0,5228 га (с.с.155-156 т.1).

Відповідно до листа головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України автомобіль марки Audi А4 станом на 30 жовтня 2011 року був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_4 , однак 26 вересня 2013 року перереєстрований на нового власника (с.с.218 т.1).

Відповідачка ОСОБА_2 набула повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_2 прийняла спадщину ОСОБА_4 та несе відповідальність за його борговими зобов`язаннями.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частиною другою статті 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно заповіту від 10 жовтня 2011 року, ОСОБА_4 на випадок свої смерті зробив

розпорядження стосовно частини свого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 та машино-місця № НОМЕР_1 за цією ж адресою, заповівши його ОСОБА_3 .

За матеріалами спадкової справи ОСОБА_3 прийняла спадщину ОСОБА_4 за заповітом, звернувшись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Берестової І.О. з відповідною заявою.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 1018/4524/12 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № ФКЛ/17092010/1 від 17 вересня 2010 року у розмірі 1 793 497,07грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17 вересня 2010 року шляхом визнання права власності за ПАТ «Апекс-Банк» на житловий будинок АДРЕСА_6 та на земельну ділянку, площею 0,0840 га, кадастровий номер :01:005:0044, розташовану у селі Трипілля Обухівського району Київської області, на земельну ділянку, площею 0, 1683 га, кадастровий номер :01:005:0056, розташовану у селі Трипілля Обухівського району Київської області.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року у справі № 2604/24484/12 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 борг ОСОБА_4 в сумі 1 214 000грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 липня 2014 року (справа № 755/9148/14) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, оскільки рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року задоволено грошові вимоги кредитора ОСОБА_5 за рахунок майна, яке залишено у спадок спадкоємцю за заповітом, а тому за відсутності іншого майна ОСОБА_3 не несе відповідальності за зобов`язаннями перед іншими кредиторами (с.с.40-47 т.1).

Статтею 1245 ЦК України передбачено, що частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

Положення статті 1258 ЦК України визначають, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу

До спадкування за законом закликаються особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що під час вирішення питання, хто є спадкоємцями за законом, необхідно враховувати такі юридичні факти, як: родинні відносини (кровна спорідненість), шлюбні відносини, усиновлення (удочеріння), перебування на утриманні спадкодавця.

Частина 1 статті 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Матеріали спадкової справи до майна ОСОБА_4 не містять заяви ОСОБА_3 , яка є рідною сестрою спадкодавця, або іншого спадкоємця за законом про прийняття спадщини ОСОБА_4 за законом. Також матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_3 або інший спадкоємець на час відкриття спадщини проживали разом зі спадкодавцем.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Положення статті 1269 ЦК України, в редакції на час відкриття спадщини, передбачали, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.

На підставі норм статей 1268-1269 ЦК України можна дійти висновку, що порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та від особливостей правового статусу спадкоємця як малолітньої, неповнолітньої, недієздатної особи або ж особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Постановою Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 183/4406/16 зроблено висновок, відповідно до якого частина четвертої статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Під час судового розгляду та з наданих суду документів встановлено, що ОСОБА_3 є рідню сестрою спадкодавця ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , а відтак племінницею спадкодавця ОСОБА_4 .

Також судом встановлено, що на момент відкриття спадщини ОСОБА_4 , відповідачка ОСОБА_2 була малолітньою (12 років).

Оскільки ОСОБА_3 спадщину свого брата ОСОБА_4 за законом не прийняла, відповідачка ОСОБА_2 є спадкоємицею ОСОБА_4 за законом п`ятої черги і в силу прямої норми (частини 4 статті 1268 ЦК України) вважається такою, що прийняла спадщину, незалежно від подання заяви про прийняття спадщини.

Твердження відповідачки ОСОБА_2 , що її мати ОСОБА_3 не подавала від її імені заяву про прийняття спадщини, а відтак вона спадщину ОСОБА_4 не прийняла та не є його спадкоємицею за законом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положення частини 4 статті 1268 ЦК України передбачають, що малолітня особа,

незалежно від подання або не подання заяви про прийняття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину, якщо вона не відмовилася від прийняття спадщини.

Частинами 1, 4-6 статті 1273 ЦК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270

цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Батьки (усиновлювачі), опікун можуть відмовитися від прийняття спадщини, належної малолітній, недієздатній особі, лише з дозволу органу опіки та піклування. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , або відповідачка ОСОБА_2 після досягнення повноліття, подавали заяви про відмову від прийняття спадщини ОСОБА_4 .

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилково висновку, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів у підтвердження того, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за законом ОСОБА_4 , яка у визначений законом спосіб прийняла спадщину.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Отже, на відповідачку також покладено обов`язок довести перед судом свої заперечення, однак ОСОБА_2 не надала суду жодного доказу на спростування тверджень позивача, що вона є племінницею спадкодавця ОСОБА_4 , а відтак спадкоємицею п`ятої черги за законом.

Відповідно до статті 1281 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення

спірних правовідносин) спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину; кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині; вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Це правило визначає загальний характер відповідальності спадкоємців за боргами спадкодавця, незалежно від виду спадкування. Для всіх спадкоємців існує однакова межа відповідальності за боргами спадкодавця, зокрема, часткова відповідальність.

У постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.»

З копій матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_4 встановлено, що ОСОБА_1 17 листопада 2011 року та 5 грудня 2011 року, як кредитор, пред`явив вимоги до спадкоємців ОСОБА_4 шляхом звернення до нотаріуса з відповідними заявами, отже, строк пред`явлення вимог до спадкоємців на підставі статті 1281 ЦК України дотримано.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

У частині третій статті 1296 ЦК України зазначено, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц, від 08 серпня 2018 року у справі № 686/10026/16-ц, від 14 січня 2019 року у справі № 311/917/15-ц, від 14 травня 2021 року у справі № 205/6803/19.

Отже, ОСОБА_2 , як спадкоємиця за законом, яка прийняла спадщину у силу прямої норми закону, зобов`язана задовольнити вимоги ОСОБА_1 в межах вартості успадкованого майна, тому в цій частині вимоги апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими.

Суду першої інстанції ОСОБА_1 надані докази вартості майна, яке належить на праві власності ОСОБА_4 .

Згідно звіту про експертну грошову оцінку земельних ділянок, який складено ПП «Консалтингова група «Арго-Експерт» від 9 вересня 2019 року, ринкова вартість земельних ділянок (12шт.), що належать на праві приватної власності ОСОБА_4 станом на 9 вересня 2019 року, становить 8 674 360грн (с.с.118-233 т.4).

Згідно звіту про оцінку майна, складеного ПП «Консалтингова група «Арго-Експерт» від 12 вересня 2019 року, вартість паркомісця № 2, загальною площею 8кв.м, що розташоване за адресою:

АДРЕСА_7 , власником якого є ОСОБА_4 , станом на 12 вересня 2019 року становить 34 000грн (с.с.1-74 т.5).

Отже, позивачем надано суду першої інстанції докази вартості спадкового майна, за рахунок якого можливе задоволення його вимог кредитора.

Разом з цим, 18 травня 2016 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подала до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що строк позовної давності за даним позов сплив 5 грудня 2014 року (с.с.38-39 т.1).

15 квітня 2019 року до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності подала відповідачка ОСОБА_2 (с.с.164 - 168 т.2).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15).

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша, п`ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у травні 2016 року.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 17 листопада 2011 року та 5 грудня 2011 року звертався до приватного нотаріуса Берестової І.О. із заявами, в яких пред`являв вимоги до спадкоємців ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5 січня 2012 року приватний нотаріус Берестова І.О. повідомила ОСОБА_1 , що спадкоємці ОСОБА_4 повідомленні про його вимоги.

23 лютого 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду

міста Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_3 , як спадкоємиці ОСОБА_4 , грошових коштів у розмірі 4 212 127,94грн за зобов`язаннями останнього (справа № 2604/5707/2012) (с.с.82, 83-85 т.3).

Отже, з лютого 2012 року ОСОБА_1 був обізнаний про порушення його прав, оскільки спадкоємці ОСОБА_4 не задовольнили його вимоги кредитора.

Під час розгляду зазначеної справи на запит Дніпровського районного суду міста Києва 12 липня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Берестовою І.О. надано копію спадкової справи № 15/2011 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 (с.с.116 т.3).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення його цивільного права. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями 12, 81 ЦПК України. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

Таким чином, з липня 2012 року ОСОБА_1 , будучи позивачем у справі № 2604/5707/2012, мав об`єктивну можливість ознайомитись із матеріалами спадкової справи № 15/2011, у тому числі і з заповітом ОСОБА_4 від 10 жовтня 2011 року, з якого вбачається, що останній заповів ОСОБА_3 лише частину свого майна.

Відповідачка ОСОБА_6 надала апеляційному суду докази, що представник ОСОБА_1 ознайомився 23 липня 2012 року з матеріалами вищезазначеної цивільної справи, а відтак і з копією спадкової справи.

Отже, позивачу ОСОБА_1 у липні 2012 року стало відомо, що ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини тільки за заповітом, за яким спадкодавець розпорядився тільки частиною свого майна, а спадкоємицею за законом є малолітня ОСОБА_2 .

Також з наданих суду відповідачкою ОСОБА_2 документів вбачається, що в рамках цивільної справи № 2604/5707/2012 з`ясовувався обсяг спадкового майна ОСОБА_4 , який не обмежувався майном, зазначеним у заповіті ОСОБА_4 .

Доводи представника позивача, що про особу, яка порушила права позивача, ОСОБА_1 дізнався зі спадкової справи, копію якої витребував Дніпровський районний суд міста Києва у червні 2014 року при розгляді його позову до ОСОБА_3 про стягнення коштів, та яка була отримана судом 7 липня 2014 року, а у задоволенні позову було відмовлено рішенням суду від 31 липня 2014 року, тому саме з цього часу необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вже зазначалося вище, перший позов до спадкоємця ОСОБА_4 - ОСОБА_3 ОСОБА_1 пред`явив у лютому 2012 року і в цьому ж році ознайомився з копією спадкової справи, яка містила, як заповіт ОСОБА_4 , так і заяву ОСОБА_3 про прийняття спадщини тільки за заповітом, а відтак строк позовної давності необхідно обраховувати саме з липня 2012 року, коли представник ОСОБА_1 вперше ознайомився з копією спадкової справи, а відтак позов до спадкоємця ОСОБА_4 за законом позивач повинен був пред`явити до серпня 2015 року.

Подавши позовну заяву до ОСОБА_2 у травні 2016 року, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності і питання про його поновлення не порушував.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовляється у зв`язку із

пропуском строку позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив обставив обставини справи, не оцінив надані докази, неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 грудня 2019 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 8 серпня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук