Справа № 463/4281/21 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/2613/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2023 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року в справі за позовом львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

в квітні 2021 року Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» звернулося в суд з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення з останньої заборгованості за період з 01 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року за послуги з централізованого опалення місць загального користування та приєднаного теплового навантаження в розмірі 8 571,31 грн, інфляційних втрат 1 148,85 грн, 3% річних - 490,64 грн, а також витрат по сплаті судового збору в розмірі 2 270 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, вказували, що відповідач ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та є споживачем послуг, що надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго» за даною адресою, зокрема, послуг з централізованого опалення, а відтак має нести відповідальність за зобов`язання з оплати житлово - комунальних послуг. Однак, всупереч вимогам чинного законодавства, відповідач не проводить оплати за отримані послуги, внаслідок чого за період з 01 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року розмір заборгованості останньої за спожиті послуги з централізованого опалення становить 8 571, 31 грн. Вказує, що 16 вересня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова видав ухвалу про скасування судового наказу у справі № 463/5555/20 про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та роз`яснив ЛМКП «Львівтеплоенерго» його право звернутися в суд із вказаними у заяві про видачу судового наказу вимогами у порядку спрощеного позовного провадження. З врахуванням наведеного вважає, що строк позовної давності перервався.

Зазначають, що житловий будинок АДРЕСА_2 обладнано загальнобудинковим приладом обліку теплової енергії для опалення сходових кліток у зв`язку з тепловтратами розвідних трубопроводів системи опалення. Розрахунки кількості та вартості послуг з централізованого опалення проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Зазначає, що факт надання відповідачу послуг з централізованого опалення підтверджується актами про включення системи теплопостачання. Оскільки відповідач добровільно не сплачує за надані послуги, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, просить стягнути суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року позовні вимоги Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, задоволено частково.

Вирішено:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за централізоване опалення місць загального користування та приєднане теплове навантаження в розмірі 2 209 (дві тисячі двісті дев`ять) гривень 76 (сімдесят шість) копійок;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати в розмірі 491 (чотириста дев`яносто одна) гривня 23 (двадцять три) копійки.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржило Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», скерувавши у вересні 2023 року апеляційну скаргу, в якій міститься прохання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку заявника, оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, а також неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому вважає, що воно підлягає скасуванню.

Зазначають, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за опалення місць загального користування з січня 2019 по квітень 2020 року, місцевий суд вважав, що позивач мав застосовувати з січня 2019 року Наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» від 22 листопада 2018 року № 315, який регулює питання нарахування плати за опалення місць загального користування. Проте, заявник вважає, що такі висновки суду першої інстанції є не вірними та порушують положення Закону України « Про житлово - комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189- VIII, оскільки нарахування відбувалося з січня 2019 по квітень 2020 року, ЛМКП «Львівтеплоенерго» правомірно здійснювало такі на основі Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багато квартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року № 359. Крім того, на думку заявника, застосування наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» від 22 листопада 2018 року № 315, можливе лише за умови переходу на нові договірні відносини. Тобто, до моменту укладення нових договорів про надання комунальних послуг за вимогами і правилами Закону, нарахування плати за комунальні послуги підприємствами тепло, водопостачання та водовідведення здійснюватиметься відповідно до договорів, укладених до 01 травня 2019 року, якими передбачено застосування Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року № 359,

Таким чином, ЛМКП «Львівтеплоенерго» здійснювало нарахування за послуги відповідачу у спірний період згідно законодавства та роз`яснень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Щодо переривання строку позовної давності зазначає, що ЛМКП "Львівтеплоенерго" з часу звернення до суду 14 вересня 2020 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за період 01 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року до моменту звернення із цим позовом (15 квітня 2021 року ) не пропустив строк позовної давності, оскільки трирічний строк позовної давності за цими вимогами спливає лише 14 вересня 2023 року, й до цього строку позивач мав право звернутись із відповідним позовом. При цьому, посилання суду першої інстанції на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 є безпідставним, оскільки в такій йдеться про інші обставини справи - відмова у видачі судового наказу у зв`язку з наявністю між сторонами спору про право, тому висновок є нерелевантним до правовідносин, що виникли у даній справі. Звертає увагу на те, що в матеріалах справи знаходяться усі належні, допустимі та достатні докази на підтвердження всіх вихідних даних для здійснення розрахунків за надані послуги відповідачам у спірний період. При цьому судом встановлено, що у вказаний спірний період послуги з централізованого опалення місць загального користування відповідачу надавалася, відповідачі користувалися ними, усвідомлюючи, що за послуги треба платити, але оплату не проводили.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду, з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вищенаведеного, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

За приписами частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною другою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №211135700 від 02 червня 2020 року. За даною адресою позивачем ЛМКП «Львівтеплоенерго» надаються відповідачу послуги з централізованого опалення.

Із врахуванням періоду за який позивач просить стягнути із відповідача заборгованість за централізоване опалення місць загального користування, а саме, починаючи із 01 березня 2016 року по 30 квітня 2020 року, правовідносини, які виникли у даному випадку між сторонами справи, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року, що набрав чинності 10 грудня 2017 року та був введений в дію 1 травня 2019 року, Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води і водовідведення» № 630 від 21 липня 2005 року, з відповідними змінами та доповненнями, чинною на момент спірних правовідносин.

Приписами частини четвертої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24 червня 2004 року, який був чинним до 1 травня 2019 року, встановлено, що виконавцем послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. Аналогічне положення міститься також в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року, згідно з пункту 3 частини другої статті 6 якого виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація.

При цьому згідно із статтею 1 Закону № 1875-IV виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, а споживач це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. А відповідно до визначень, викладених в пунктах 2 та 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 31 березня 2015 року № 1171 «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг» встановлено тарифи на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню такими суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг, в тому числі підпунктом 79 п. 1 такої - тарифи на послуги, які надаються ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Положеннями статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України, згідно з якою власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а також одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо. При цьому, такому праву відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, а відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до частини шостої статті 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Як вбачається з положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року, таким було визначено, зокрема, порядок надання споживачам послуг з централізованого опалення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09 листопада 2017 року передбачає порядок надання послуг з постачання теплової енергії. При цьому відповідно до пункту 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» такого, договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Встановлено, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не укладалось нового договору про надання комунальних послуг з відповідачем, відтак у спірний період відповідачу, як споживачу, надавались позивачем послуги саме з централізованого опалення. Порядок надання таких регулюється Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Як вбачається з матеріалів справи, будинок АДРЕСА_2 , в якому проживає відповідач, обладнаний будинковим приладом обліку теплової енергії, що підтверджується наявним в матеріалах справи опитувальним листом споживача теплової енергії від 14 червня 2022 року та відомостями ЛМКП «Львівтеплоенерго» про надану послугу. При цьому з вказаного опитувального листа, виготовленого ПП «Теплокоплактсервіс», вбачається, що опалювальна площа будинку становить 12 801,8 кв.м, з яких перша черга 6 924,9, друга черга 5 876,9, в тому числі: під`їзд № 4 - 1724,6, під`їзд № 5 1809, під`їзд № 6 2166, кафе-бар 1773,3.

Також з даного листа вбачається, що станом на час надання такого в даному будинку, лише частина квартир були обладнані індивідуальним опаленням, водночас таким визначено розмір тепловтрат розвідними трубопроводами і стояками системи опалення 0, 04891 Гкал/год, з яких: перша черга (1-3 під`їзди) 0,02877 Гкал/год та друга черга (4-6 під`їзди) 0,02014 Гкал/год.

Квартири житлового будинку на АДРЕСА_2 , в тому числі квартира за адресою: АДРЕСА_1 , відключено від внутрішньобудинкових мереж ЦО і ГВП.

Відповідно до пункту 12 вказаних вище Правил у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії у багатоквартирному будинку, де окремі або всі квартири обладнані квартирними засобами обліку теплової енергії, споживачі, які не мають таких засобів обліку оплачують таку послугу за показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири, не враховуючи витрати теплової енергії виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат тепла за показаннями усіх квартирних засобів обліку. При цьому плата за послуги нараховується згідно з показаннями будинкового засобу обліку теплової енергії.

Пунктом 28 Правил визначено, що споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, квартирні засоби обліку теплової енергії, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

При цьому, відповідно до пункту 2 Правил до опалюваної площі (об`єму) будинку входить, в тому числі, у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт, а опалювана площа (об`єм) квартири це загальна площа (об`єм) такої без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» комерційний облік здійснюється вузлом (вузлами) комерційного обліку відповідної комунальної послуги, що забезпечує (забезпечують) загальний облік її споживання, згідно з показаннями його (їх) засобів вимірювальної техніки.

Стаття 10 вказаного Закону визначає порядок розподілу обсягів комунальних послуг між споживачами. Зокрема, відповідно до частин першої та другої цієї статті у будівлях, зазначених у частинах другій і третій статті 4 цього Закону, обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку (а у випадках, передбачених частиною другою статті 9 цього Закону, - за розрахунковим або середнім споживанням), розподіляється між усіма споживачами з урахуванням показань вузлів розподільного обліку, приладів - розподілювачів теплової енергії відповідно до частин другої - четвертої цієї статті.

Визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами в такому порядку:

1) загальний обсяг теплової енергії, що надходить до індивідуального теплового пункту, зменшується на обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води, визначений на підставі показань відповідних вузлів обліку, а в разі їх відсутності - за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

2) обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, визначається та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого приміщення) за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства;

3) загальний обсяг теплової енергії (крім обсягу теплової енергії, витраченого на приготування гарячої води, забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також приміщень, де встановлені вузли розподільного обліку теплової енергії/прилади - розподілювачі теплової енергії) розподіляється між споживачами, приміщення/опалювальні прилади яких не оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії, пропорційно до опалюваної площі (об`єму) таких споживачів.

Споживачам, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку теплової енергії/приладами - розподілювачами теплової енергії/вузлами розподільного обліку витрати теплоносія (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), обсяг спожитої теплової енергії визначається за їхніми показаннями відповідно до методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, але не менше мінімальної частки середнього питомого споживання теплової енергії серед інших споживачів у будівлі відповідно до пункту 5 частини другої цієї статті.

А відтак, суд першої інстанції, виходячи з системного аналізу наведених вище норм права, прийшов до вірно8го висновку про те, що навіть у разі відключення квартири споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води багатоквартирного будинку, останній зобов`язаний оплачувати вартість послуг з опалення місць загального користування в розмірі, визначеному відповідними методиками.

Разом з тим, апелянт як у позові, так і в апеляційній скарзі зазначає, що для розрахунку вартості наданих відповідачу послуг ЛМКП «Львівтеплоенерго» керувався наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року № 359, та продовжує керуватись таким, хоч він і втратив чинність.

Так, наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, в тому числі відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини другої статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», було затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг. Даним наказом було визнано таким, що втратив чинність, наказ Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 «Про затвердження Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення», зареєстрований у Міністерстві юстиції України 27 листопада 2006 року за № 1237/13111. А відтак, суд першої інстанції правильно вважав, що з моменту набрання законної сили наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року, що набрав законної сили 25 січня 2019 року, для розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг має застосовуватись саме Методика затверджена таким, у зв`язку з втратою чинності попередньою Методикою, затвердженою наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359.

Пункт третій розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09 листопада 2017 року дійсно передбачає збереження чинності договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, на умовах, визначених такими договорами, однак не передбачає можливості застосування методики, що втратила чинність. У цьому зв`язку, зміна термінології надання послуг не позбавляє ЛМКП «Львівтеплоенерго» обов`язку керуватись у своїй діяльності нормами чинного законодавства, та не надає йому права трактувати норми такого на власний розсуд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про неправильність здійснених позивачем нарахувань вартості наданих відповідачу послуг з опалення місць загального користування за період після 25 січня 2019 року, оскільки такі здійснені з порушенням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно встановив, що розрахунки, вчинені позивачем до 25 січня 2019 року, проведені з урахуванням положень чинного на той час законодавства, зокрема вказаної вище Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення» від 31 жовтня 2006 року №359, а відтак такі є належними доказами наявної у відповідача заборгованості за вказаний період.

Щодо позовної давності.

Відповідно до положень статті 256 ЦК України право особи на звернення до суду за захистом свого цивільного права або інтересу може бути реалізоване протягом визначеного законом строку (в межах позовної давності).

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відповідно частини четвертої такої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, водночас частиною п`ятою даної статті передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (частина перша статті 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Приписами частини четвертої статті 267 ЦПК України встановлено сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Водночас, відповідно до частини п`ятої даної статті Кодексу, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість, що виникла за період з 1 березня 2016 року, позов поданий до суду лише 15 квітня 2021 року. Звертає увагу на те, що ним подавалась заява про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості, однак такий за заявою відповідача було скасовано. І це свідчить про переривання позовної давності.

Із долученої до матеріалів справи копії ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 16 вересня 2020 року у справі № 463/5555/20 вбачається, що такою було скасовано судовий наказ, виданий за заявою ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в загальному розмірі 10 210,80- грн.

Згідно з частинами другою, третьою статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України та пункту 3 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення за певними вимогами, зокрема, і про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, звернення позивача ЛМКП «Львівтеплоенерго» з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості не є підставою для поновлення строку позовної давності.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19).

Окрім того, як на підставу поновлення строку позовної давності, позивач покликається й на те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» було отримано доступ до реєстру територіальної громади м. Львів в частині перегляду інформації та одержання витягу та довідок про кількість зареєстрованих осіб лише 05 лютого 2020 року, відповідно до договору № 77/102, укладеного між позивачем та ЛКП « Міський центр інформаційних технологій».

Проте, на переконання колегії суддів, позивач до вказаної дати не був позбавлений права звертатись з відповідними запитами в загальному порядку для отримання відповідної інформації, а відтак ідентифікувати особу відповідача.

Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався.

Згідно із Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, статтями 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформульованого у постанові від 07 вересня 2022 року (справа № 679/1136/21, провадження № 61- 5238св22), виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, Верховний Суд дійшов висновку про те, що пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, статтями 257, 258 цього Кодексу, підлягає застосуванню.

З урахуванням того, що Закон № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину набрав чинності 02 квітня 2020 року, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин із 12 березня 2020 року клопотання щодо поновлення строку позовної давності дійсно підлягає частковому задоволенню, в межах трирічного строку, що обчислюється за період з квітня 2017 по квітень 2020 року.

Тому вірним є висновок суду першої інстанції щодо застосування наслідків спливу позовної давності.

Згідно представленого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення споживачу ОСОБА_1 , особовий рахунок № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаний період нараховано 2 209,76 грн., відтак вимоги позивача щодо стягнення з позивача заборгованості за надані послуги підлягають задоволенню лише на вказану суму.

Частина четверта статті 263 ЦПК України регламентує, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до позиції Верховного Суд України, викладеній у постанові від 13 січня 2016 року під час розгляду цивільної справи № 6-931цс15, на вказані правовідносини поширюється дія частини 2 статті 625 ЦК України.

Згідно цієї норми, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналогічні висновки щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги за відсутності між сторонами договірних відносин а також щодо стягнення з споживача трьох відсотків річних та інфляційних втрат також висловлені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи №639/10591/14-ц (постанова від 14 лютого 2018 року).

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, місцевий суд, прийшов до переконання, що оскільки на даний час на території України діє воєнний стан, на час якого Кабінетом Міністрів України забороняється зокрема, стягнення інфляційних нарахувань та процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних до задоволення не підлягають.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Так, за нормами статей 526, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (п.45)).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3% річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (п.43 постанови).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не є штрафними санкціями.

Так, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з централізованого опалення місць загального користування за період з квітня 2017 року до 25 січня 2019 року, відтак, інфляційні втрати та 3% річних обчислюються в межах даного періоду, тобто до періоду введення в Україні воєнного стану, а тому висновки суду першої інстанції про неправомірність нарахування цих складових частин спірної заборгованості є безпідставними, оскільки постанова КМУ № 206 від 05 березня 2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» підлягає застосуванню з 24 лютого 2022 року, тобто з часу введення в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64.

За змістом статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

З огляду на те, що відповідачка, як встановлено у справі, прострочила виконання грошового зобов`язання і таке підлягає стягненню в межах строків позовної давності, то з останньої на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати у розмірі 469 грн 40 коп. та три проценти річних у розмірі 120 грн 78 коп., нараховані від суми заборгованості 2 209,76 грн за період з квітня 2017 року до 25 січня 2019 року,

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про часткове задоволення цих позовних вимог, а саме, стягнення за період з квітня 2017 року до 25 січня 2019 року з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за вказаний період у розмірі 469 грн 40 коп. та трьох процентів річних у розмірі 120 грн 78 коп.

У задоволенні решти вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України та з урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом - часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позову Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», з відповідачки у користь позивача підлягає стягненню 131 грн 20 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 196 грн 80 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 серпня 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» інфляційні втрати у розмірі 469 ( чотириста шістдесят дев`ять грн) 40 коп. та три проценти річних у розмірі 120 ( сто двадцять грн) 78 коп. за період з квітня 2017 року до 25 січня 2019 року. У задоволенні решти вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» 131 ( сто тридцять одна грн.) 20 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 196 грн (сто дев`яносто шість грн) 80 коп. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич