Постанова Іменем України

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 201/8087/21

провадження № 61-5197св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року в складі колегії суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» (далі -

АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті») про зміну підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та заборгованості за роботу у надурочний час, у святкові дні та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом відповідача від 06 серпня 2018 року № 46-к ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду інженера за строковим трудовим договором з 07 серпня 2018 року до 06 серпня 2019 року із зазначенням тривалості робочого дня (тижня) 40 годин з окладом 134 162 грн.

Вказував, що 03 грудня 2018 року ним подано заяву про переведення на посаду головного механіка за строковим трудовим договором з 04 грудня 2018 року до 06 серпня 2019 року зі збереженням посадового окладу, про що 03 грудня 2018 року видано наказ № 106-к. 24 липня 2019 року позивач подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 07 серпня 2019 року до 06 серпня 2020 року, про що 31 липня 2019 року видано наказ № 34-Д. 10 липня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 07 серпня 2020 року до 06 серпня 2021 рік, про що 10 липня 2020 року видано наказ № 55-д. 11 червня 2021 року подано заяву про переведення позивача на посаду інженера у межах існуючого строкового договору з 07 серпня 2020 року до 06 серпня 2021 року з посадовим окладом 100 622 грн, про що 11 травня 2021 року видано наказ № 158/1-к.

Вказував, що при прийнятті на роботу йому повідомлено, що в нього

буде шестиденний робочий тиждень з робочим часом з 8 год. 00 хв.

до 19 год. 00 хв. з перервою для відпочинку і харчування протягом однієї години, у суботу - з 08 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. з перервою для відпочинку та харчування протягом однієї години, що обґрунтовується особливістю будівництва метрополітену. Однак фактично ж робочий тиждень тривав 59 годин на тиждень (5 днів по 10 годин і 1 день - 9 годин). Також відповідач зазначив, що норми статті 73 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо визначення святкових і вихідних днів до нього не застосовуються, у ці дні позивач мав працювати і отримати оплату відповідно до статей 106-107 КЗпП України.

Після введення в Україні карантину у відповідача скорочено робочий час на одну годину протягом дня. Таким чином, з понеділка до п`ятниці робочий час був визначений з 08 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. з перервою 1 година,

в суботу - з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. з перервою 1 година. Отже, тривалість робочого тижня скоротилась до 53 годин. 30 липня 2021 року позивачу вручене повідомлення про те, що у зв`язку із закінченням трудового договору його буде звільнено з 06 серпня 2021 року відповідно до частини першої статті 38 КЗпП України. Відповідач станом на кінець липня 2021 року мав борг щодо виплати основної заробітної плати у розмірі 266 408,37 грн, а також щодо оплати роботи за надурочний час та у святкові дні.

Позивач звернувся до відповідача із заявами про виплату заборгованості по заробітній платі, оплаті роботи за надурочний час й у святкові та вихідні дні, однак отримав відповідь, що борг буде накопичуватись, а виплата заборгованості по заробітній платі буде здійснена лише після звільнення без оплати надурочного часу і часу, відпрацьованого у святкові та вихідні дні.

Дізнавшись про це, ОСОБА_1 02 серпня 2021 року подав заяву про

звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме частини першої

статті 115 КЗпП України, частини першої статті 24 Закону України «Про оплату праці». Заяву прийнято та зареєстровано в журналі вхідної кореспонденції 02 серпня 2021 року. Того ж дня видано наказ № 228-к про припинення трудового договору (контракту), яким позивача звільнено з посади інженера на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

ОСОБА_1 вважав, що його протиправно звільнено на підставі частини першої

статті 38 КЗпП України, оскільки відповідач порушив трудове законодавство, зокрема, порушив строки виплати заробітної плати, остаточний розрахунок здійснив несвоєчасно, працівника залучено до роботи понад нормою, у вихідні і святкові дні, проте не сплачено за роботу у надурочний час, у святкові та вихідні дні. Позивач вказував, що його необхідно вважати звільненим на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

На підставі викладеного ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених позовних

вимог, просив: змінити формулювання підстави звільнення з посади інженера з 02 серпня 2021 року на підставі частини першої

статті 38 КЗпП України та вважати його звільненим з посади інженера

з 02 серпня 2021 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України з приведенням даного запису в трудову книжку; стягнути з відповідача вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі середнього заробітку за три місяці у сумі 301 866 грн, заборгованість з оплати надурочного робочого часу у будні та по суботах - 4 139 732 грн, заборгованість з оплати за роботу у святкові та вихідні дні - 248 483,84 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період січень-липень 2021 року - 9 206,04 грн; стягнути з відповідача відшкодування за час затримки розрахунку, визначивши розмір відшкодування.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

і мотиви їх ухвалення

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року позов задоволено частково.

Змінено формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» із звільнено за власним бажанням за частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) на звільнено за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Зобов`язано АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 у розділі «Відомості про роботу» зазначити «Звільнений 02 серпня 2021 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України».

Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу на підставі статті 44 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку - 372 729,80 грн без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 816 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи підтверджено порушення відповідачем строків виплати заробітної плати позивачу, тому наявні підстави для звільнення за частиною третьою

статті 38 КЗпП України. Отже, відповідач міг відмовити позивачу у розірванні трудового договору, проте був не вправі розірвати цей договір з інших підстав, про які працівник не зазначав, тому наявні підстави для зміни формулювання причини звільнення.

Також матеріалами справи підтверджено, що при звільненні позивача з ним не проведено остаточного розрахунку. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу у цій ситуації має застосовуватись розмір доходу позивача за червень і липень 2021 року, тобто за два місяці, що передують події відсторонення у серпні 2021 року.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, то позивача звільнено 02 серпня 2021 року,

а остаточно з ним відповідач розрахувався 03 серпня 2021 року. Отже, відсутні підстави для відшкодування середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати позивачу.

Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням стоків її виплати за період січень-липень 2021 року, то позивачем не надано розрахунку компенсації за затримку виплати заробітної плати (з розміром компенсації за затримку виплати заробітної плати за кожен місяць), а лише зазначено у позові, що її розмір становить 9 206,04 грн і він розрахований за допомогою «Калькулятора компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату». Тому суд не взяв до уваги вказану суму, оскільки вона жодним чином не обґрунтована і не доведена.

Також позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати за роботу у надурочний час, у святкові та вихідні дні.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 300 000 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2022 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачеві належала до виплати вихідна допомоги на підставі статті 44 КЗпП України, яка не була виплачена, що порушує права працівника при звільненні. Відповідач у своєму відзиві звертав увагу суду на можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з врахуванням того, що оскаржуваним рішенням стягнуто 372 729,80 грн, що становить вихідну допомогу, тому апеляційний суд вважав за можливе стягнути з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 300 000 грн.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову

в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за затримку у виплаті заробітної плати в розмірі 9 206,04 грн, оскільки в позовній заяві не зазначено в якому місяці 2021 року мала місце затримка при розрахунку у виплаті заробітної плати та не наведено обґрунтований розрахунок. Вказаний висновок суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не був спростований.

Суд апеляційної інстанції зазначав, що як вихідна допомога, так і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не належать до структури заробітної плати, тому до таких виплат згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» гарантії цього Закону не застосовуються.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 300 000 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 37 272,98 грн.

В іншій частині постанова апеляційного суду не оскаржується, тому відповідно до статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не є предметом касаційного перегляду у зазначеній частині.

У касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на принципи справедливості, співмірності та пропорційності, відповідно до яких та норм матеріального права розмір середнього заробітку необхідно зменшити до 37 272,98 грн.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Провадження у суді касаційної інстанції

10 квітня 2023 року АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» надіслало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року.

Верховний Суд ухвалою від 24 квітня 2023 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою АТ «Лімак Іншаат Санаї Ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року, витребував справу із суду першої інстанції, відмовив у задоволенні клопотання про зупинення виконання оскаржуваної постанови.

Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2023 року зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження.

12 травня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 жовтня 2023 року справу призначено до розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом відповідача від 06 серпня 2018 року № 46-к позивача прийнято на роботу з 07 серпня 2018 року до 06 серпня 2019 року на посаду інженера, із зазначенням тривалості робочого дня (тижня) - 40 годин, з окладом - 134 162 грн. Вказаний наказ видано на підставі заяви ОСОБА_1 від 06 серпня 2018 року про прийняття на посаду інженера за строковим трудовим договором з 07 серпня 2018 року до 06 серпня 2019 року.

03 грудня 2018 року позивач подав заяву про переведення його на посаду головного механіка за строковим договором з 04 грудня 2018 року до 06 серпня 2019 року зі збереженням посадового окладу.

Наказом відповідача від 03 грудня 2018 року № 106-к ОСОБА_1 переведено на посаду головного механіка за строковим трудовим договором з 04 грудня 2018 року до 06 серпня 2019 року із збереженням посадового окладу.

24 липня 2019 року позивач подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 07 серпня 2019 року до 06 серпня 2020 року.

Наказом відповідача від 31 липня 2019 року № 34-д продовжено строк дії трудового договору, укладеного із ОСОБА_1 (головним механіком)

з 07 серпня 2019 року до 06 серпня 2020 року.

10 липня 2020 року позивач подав заяву про продовження строку дії трудового договору з 07 липня 2020 року до 06 серпня 2021 року.

Наказом відповідачавід 10 липня 2020 року № 55-д продовжено строк дії трудового договору, укладеного з позивачем (головним механіком) з 07 серпня 2020 року до 06 серпня 2021 року.

11 червня 2021 року позивач подав заяву про переведення його на посаду інженера з 16 червня 2021 року в межах діючого строкового договору

з 07 серпня 2020 року до 06 серпня 2021 року з посадовим окладом

100 622 грн.

Наказом АТ «Лімак Іншаат Санаї Be Тіджарет Анонім Шіркеті» від 11 червня 2021 року № 158/1-К позивача переведено з головного механіка на посаду інженера з 16 червня 2021 року в межах діючого строкового трудового договору з 07 серпня 2020 року до 06 серпня 2021 року з посадовим окладом 100 622 грн.

02 серпня 2021 року позивач подав заяву про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України у зв`язку з порушенням законодавства про працю, а саме: частини першої статті 115 КЗпП України, частини першої

статті 24 Закону України «Про оплату праці». Заяву прийнято та зареєстровано у журналі 02 серпня 2021 року за номером 2609.

02 серпня 2021 року відповідач видав наказ № 228-к про припинення трудового договору (контракту), яким звільнено позивача з посади інженера на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша

статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині не відповідає, враховуючи таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За частиною першою статті 47 КЗпП України (тут і далі - в редакції на день звільнення позивача) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, зміни набрали чинності 19 липня 2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17.

У цій справі відповідач порушив строк виплати вихідної допомоги позивачеві при звільненні в сумі 372 729,80 грн

Суд апеляційної інстанції, встановивши, що відповідач як роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Однак, колегія суддів Верховного Суду не може погодитися з визначеним апеляційним судом розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при

звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що,

виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого

статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

З урахуванням вищезазначених висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, враховуючи встановлені судами фактичні обставини справи, очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості (вихідна допомога), дій позивача та відповідача, Верховний Суд дійшов висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, визначеним Великою Палатою Верховного Суду, є визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення належних при звільненні позивача виплат у сумі 37 272,98 грн.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 363/3659/20, від 05 жовтня 2022 року у справі № 753/6287/21, від 15 березня 2023 року в справі № 201/8085/21, від 26 квітня 2023 року у справі № 201/8083/21, від 17 травня 2023 року у справі № 201/8082/21.

Отже, доводи касаційної скарги відповідача знайшли своє підтвердження.

З огляду на викладене, є обґрунтованими доводи касаційної скарги про неспівмірність розміру стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розміром вихідної допомоги, тому у відповідній частині оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає зміні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга АТ «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» підлягає задоволенню частково, а рішення суду апеляційної інстанції - зміні в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 389, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Зменшити розмір стягнутого з акціонерного товариства «Лімак Іншаат Санаї ве Тіджарет Анонім Шіркеті» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 300 000 (трьохсот тисяч) гривень до 37 272 (тридцяти семи тисяч двохсот сімдесяти двох) гривень 98 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Пророк

В. В. Сердюк