19.10.2023 Справа № 363/2858/22
РІШЕННЯ

Іменем України

19 жовтня 2023 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого судді Свєтушкіної Д.А., за участі секретаря судових засідань Крикун Ю.М. (Поліщук С.Р.), представника позивача адвоката Слабоуса Є.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С.,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області від представника позивача адвоката Слабоуса Є.А. надійшла позовна заява за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної, завданої протиправною бездіяльністю державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С., в якій просить суд стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області (ідентифікаційний код 37955989) в розмірі 21 814 грн. 80 коп. на відшкодування матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_1 протиправною бездіяльністю державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С.; стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_1 , шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області (ідентифікаційний код 37955989) в розмірі 20 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 протиправною бездіяльністю державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С., а також стягнути витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 13.05.2019 року Овруцьким районним судом Житомирської області було видано судовий наказ у справі № 286/1239/19 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 16.04.2019 року. 30.05.2019 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державною виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Тимченко К.І. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 59240168 з виконання судового наказу Овруцького районного судом Житомирської області. 23.10.2020 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийською О.C., в рамках проведення виконавчого провадження № 59240168, окрім інших обмежень, було винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, якою встановлено тимчасове обмеження позивачу як боржнику у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Підставою для винесення відповідачем-1 постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України слугувала заборгованість позивача, яка виникла у зв`язку з неузгодженістю дій державного виконавця Тимченко К.І., якою було відкрито вказане виконавче провадження № 59240168 та державним виконавцем Арабаджийською О.C., яка в подальшому і нарахувала заборгованість позивача по сплаті аліментів в сумі 16 379 грн. 36 коп., що перевищувало суму відповідних платежів за шість місяців. В період з 21.10.2020 по 16.12.2020 року позивачем було перераховано на розрахунковий рахунок відповідача- 1 19 900 грн., тим самим повністю погашено заборгованість зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 59240168. 18.12.2020 року відповідачем-1 було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи за кордон, у зв`язку повним погашенням заборгованості по аліментам у виконавчому провадженні № 59240168. Однак, під час проходження митного контролю 19 лютого 2021 року позивачу на позивачу було відмовлено в перетинанні державного кордону України через наявність в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про позивача, який має непогашену заборгованість по сплаті аліментів. Представник позивача зазначив, що позивачем 29.01.2021 року було сплачено за туристичні послуги грошові кошти в сумі 20 100, 00 грн. Більше того, згодом листом страхової компанії «ВУСО» від 09.04.2021 року вих. № 1993 позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування через неможливість його виїзду відпочинок. З метою встановлення наявності або відсутності ознак респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, позивачем було зроблено відповідний тест, необхідний для перетину державного кордону України, вартість якого склала 725 грн. 00 коп. Також, витрати на пальне позивача, які були зроблені останнім на шляху з місця проживання до аеропорту «Бориспіль» та в зворотній бік (відстань в один бік від місця проживання позивача до аеропорту «Бориспіль» становить близько 70 км.) склала 989 грн. 80 коп. Загальний розмір завданої позивачу матеріальної шкоди у зв`язку з бездіяльністю відповідача-1 та несвоєчасного повідомлення останнім компетентного органу про винесену постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 , та як наслідок, неможливістю скористатися запланованим відпочинком, склала 21 814 грн. 80 коп. В результаті протиправних дій відповідача-1 позивач також зазнав значної моральної шкоди, яка полягає в сильних переживаннях, що мали місце під час тривалого спілкування з представниками Держприкордонслужби в окремому кабінеті, яке відбувалось близько другої години ночі, необхідністю доводити останнім факт відсутності заборгованості по аліментам та будь-яких заборон на перетин державного кордону, та як наслідок пережиті моральні страждання та приниження своєї гідності, адже позивач вперше за своє життя був позбавлений законної можливості виїхати на відпочинок, більш того, втративши значну суму грошових коштів, які були за нього сплачені. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 20 000 грн. 00 коп. та вважає, що даний розмір грошових коштів є справедливою компенсацію за пережиті моральні страждання. Враховуючи вище викладене, загальна ціна позову становить 41 814 грн. 80 коп.

Ухвалою судді від 19 вересня 2022 року позовну заяву залишено без руху, надавши строк для усунення недоліків, на виконання вимог ухвали зазначені недоліки позивачем було усунуто.

Ухвалою судді від 10 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

08 листопада 2022 року представник відповідача Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській областіподав до суду відзив на позов, в якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог, доводів у повному обсязі, вважає їх незаконними, необгрунтованими з наступних підстав. Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області є неналежним відповідачем. Також зазначив, що відповідач 2 жодних прав та інтересів позивача не порушував, не вступав у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдав, до того ж сам позивач не вказує на відповідача 2, як на порушника своїх прав. Відповідач 2 не повинен нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. Крім того, зазначив, що Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває на обслуговуванні (відкриті рахунки) у Головному управлінні Державної казначейської служби України у місті Києві. Також позивачем не доведено факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу у повному обсязі.

30 січня 2023 року представник позивачаподав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що посилання відповідача-2 на постанову Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 є безпідставним оскільки в даній справі зроблений висновок про повернення сум виконавчого збору, надміру сплачених до Державного бюджету України, а не про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, і не зроблено висновку про обов`язкове залучення ДКСУ та неможливість задоволення позову у разі незалучення. Доводи відповідача-2 про те, що Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває на обслуговуванні (відкриті рахунки) у Головному управлінні Державної казначейської служби України у місті Києві, всупереч вимогам ст. ст. 178,77, 80, 81 ЦПК України документально не підтверджені. Крім того, доводи відповідача-2 про те, що позивачем не доведено факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди є передчасними та необґрунтованими, тому просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою суду від 03 березня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті.

19 жовтня 2023 року представник відповідача Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) подав до суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначив, що позивачем не наведено аргументованих доводів про відшкодування моральної та матеріальної шкоди та конкретних прикладів на підтвердженим факту вчинення Вишгородським відділом Державної виконавчої служби у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) протиправних дії що вказувало б по спричинення позивачу моральних страждань, настання інших негативних подій та явищ, переживань тощо, в зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином. Від начальника відділу Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності їхнього представника з урахуванням наданих пояснень.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням, особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що судовим наказом Овруцького районного суду Житомирської області № 286/1239/19 від 13.05.2019 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліментів на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 16.04.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Судовий наказ набрав законної сили 13.05.2019 року.

Постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 30.05.2019 року на підставі судового наказу № 286/1239/19 виданого 13.05.2019 Овруцьким районним судом Житомирської області відкрито виконавче провадження № 59240168 щодо боржника ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийською О.C., від 23.10.2020 року у виконавчому провадженні № 59240168 встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно судового наказу № 286/1239/19 виданого 13.05.2019 року.

Згідно з довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів заборгованість станом на 01.06.2021 року відсутня та наявна переплата, яка становить 1586,40 грн.

18.12.2020 року державним виконавцем Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийською О.C., було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження відносно позивача, в якій державний виконавець вказав, що: заборгованість зі сплати аліментів ОСОБА_1 погашена в повному обсязі, та станом на 18.12.2020 року відсутня. У п.2 резолютивної частини зазначеної постанови ухвалено надіслати постанову Головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби для виконання, сторонам виконавчого провадження до відома.

29.01.2021 року між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «АННІРА» було укладено договір № 1683895 на туристичне обслуговування, відповідно до умов якого (п. 1.2 Договору), позивач придбав комплекс туристичних послуг з метою відпочинку в країні Єгипет, в період з 19.02.2021 року по 25.02.2021 року. Вартість вказаних туристичних послуг склала 20 100 грн (п. 3.1 Договору), та які були сплачені позивачем 29.01.2021 року.

Рішенням від 19.02.2021 року в.о. заступника начальника відділу начальника 2-го відіпс впс «Бориспіль-1», ОКПП «Київ» Рябушенку С.М. було відмовлено у перетинанні державного кордону України у зв`язку з наявністю однієї з підстав, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», у тому числі у зв`язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей про зазначену особу «відповідно до постанови Вишгородського районний відділ виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.10.2020 року № 4, якою тимчасово обмежено в праві виїзду з України, або відповідно до статті 20 Закону України «Про державну прикордонну службу України» відсутні дійсні документи на право перетинання державного кордону.

Листом страхової компанії «ВУСО» вих. № 1993 від 09.04.2021 року ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки подія, що стала причиною неможливості здійснення останнім подорожувати за кордон, настала до укладення Договору страхування № 2836406-412 від 29.01.2021 року.

З копії листа Головного центру обробки спеціальної інформації ДПС України, скріншоту картки обліку переданої інформації та інформації по постанові, вбачається, що державний виконавець надіслав для виконання постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до уповноваженого органу лише 02.06.2021 року.

Судом встановлено, що позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної прикордонної служби України в особі Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» (військова частина НОМЕР_1 ) та Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області, третя особа - Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії та відшкодувати завдану матеріальну та моральну шкоду.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 05.01.2022 року, що набрало законної сили 07.02.2022 року, позивачу було відмовлено в задоволенні позову, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досягнув 16-річного віку, відмовлено у виїзді з України громадянину ОСОБА_1 в Системі бази даних була відсутня інформація про скасування щодо позивача тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України встановлена державним виконавцем, відтак у суду відсутні підстави вважати, що відмовляючи у перетині державного кордону відповідно до пункту 5 частини першої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» відповідач діяв неправомірно.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша, третя статті 22 ЦК України).

Шкода, завдана майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Стаття 56 Конституції України закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17).

Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Протиправність (неправомірність) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця може доводитись з посиланням, зокрема, на судове рішення, яке набрало законної сили, рішення вищих посадових осіб державної виконавчої служби, а також інші докази.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 Велика Палата Верховного Суду, вирішуючи виключну правову проблему стосовно самостійного встановлення судами незаконності дій органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування під час розгляду справ про відшкодування шкоди, дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

Законодавчо встановлені вимоги до доказів у судочинстві визначають, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (пункт 4.33 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 910/23097/17).

Процесуальне законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, які можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, зокрема закон не передбачає попереднього ухвалення судового рішення про визнання протиправними відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного виконавця при здійснені виконавчого провадження як єдиного допустимого доказу на підтвердження існування підстав для відшкодування завданих такими діяннями збитків.

Збитками є об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує її інтереси як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, утраті або пошкодженні майна, а також неодержанні кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Обов`язок доведення наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Установлені судом фактичні обставини викладаються в судовому рішенні з посиланням на докази, на підставі яких їх встановлено.

Ухвалення попереднього судового рішення про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця не є обов`язковим для вирішення іншої справи, у якій розглядаються позовні вимоги про відшкодування збитків (шкоди), завданих такими діяннями, оскільки законодавство не містить обмежень у засобах доказування обставин, що можуть свідчити про протиправність діянь державного виконавця, а суд може самостійно встановити наявність чи відсутність складу відповідного цивільного правопорушення, яке стало підставою для звернення до суду, шляхом оцінки наданих сторонами доказів.

Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц та від 16.11.2022 року у справі № 910/6355/20.

У зв`язку з викладеним безпідставними є доводи відповідачів про те, що позивач не надав суду доказів протиправності дій державного виконавця, зокрема, відповідного рішення суду і окремо не оскаржував дії державного виконавця.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» в иконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад: 1) верховенства права; 3) законності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження.

Згідно із п. 1 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України " право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до п. 3 п .6 розділу IV спільного наказу Міністерства юстиції України та Міністерства внутрішніх справ України № 256/5/65 від 30.01.2018 року «Про затвердження Порядку взаємодії органів та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, та органів Державши прикордонної служби України під час здійснення виконавчого провадження» вмотивована постанова державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за виконавчими документами про стягнення аліментів направляється до виконання після закінчення строку, визначеного частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження», для оскарження рішення, дій виконавця, якщо рішення, дії виконавця не було оскаржено.

Після реєстрації в Системі постанови державного виконавця та супровідного листа на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби з використанням кваліфікованого електронного підпису зазначена інформація передається за допомогою Системи до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання.

Уповноважений орган Держприкордонслужби не пізніше наступного робочого дня після надходження вмотивованої постанови державного виконавця приймає її до виконання та вносить інформацію до бази даних, про що надсилає повідомлення до відповідного органу державної виконавчої служби протягом трьох робочих днів через Систему.

Інформацію про встановлення тимчасового обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду з України уповноважений орган Держприкордонслужби вилучає з бази даних на підставі отриманої засвідченої судом копії судового рішення про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду з України, що набрало законної сили та має відповідну відмітку про дату набрання законної сили.

Засвідчена судом копія судового рішення про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду з України з відміткою про дату набрання законної сили у разі її надходження до органу державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного робочого дня після надходження сканується у кольоровому зображенні та вноситься до Системи.

Виконавець формує в Системі супровідний лист на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби з використанням кваліфікованого електронного підпису, до якого додається сканована копія судового рішення про скасування тимчасового обмеження особи у праві виїзду з України, та передає за допомогою Системи до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання.

Інформацію про особу, стосовно якої діє тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, уповноважений орган Держприкордонслужби вилучає (знімає з контролю) з бази даних у разі:

винесення постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;

винесення постанови про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України у разі погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

скасування постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України за виконавчим документом про стягнення аліментів.

Після реєстрації в Системі документа, на підставі якого здійснюється вилучення інформації з бази даних, та супровідного листа на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби з використанням кваліфікованого електронного підпису зазначена інформація передається виконавцем за допомогою Системи до бази даних уповноваженого органу Держприкордонслужби для опрацювання.

Уповноважений орган Держприкордонслужби після розгляду документів, зазначених у пунктах 4, 5 цього розділу, приймає їх до виконання та вилучає інформацію про особу з бази даних або обґрунтовано відмовляє у прийнятті до виконання не пізніше трьох робочих днів.

З наведеного правового регулювання слідує, що п.3 Наказу №256/5/65 чітко визначає та покладає обов`язок на державного виконавця реєстрації в Системі відповідної постанови разом із супровідним листом на адресу уповноваженого органу Держприкордонслужби з використанням кваліфікованого електронного підпису.

Оскільки у передбачений п.3 Наказу №256/5/65 строк зазначені дії державним виконавцем Арбарджийською О.С. вчинені не були, суд вважає доведеним вчинення державним виконавцем протиправної бездіяльності, що мала наслідком ухвалення рішення від 19.02.2021 року в.о. заступника начальника відділу начальника 2-го відіпс впс «Бориспіль-1», ОКПП «Київ», яким ОСОБА_1 було відмовлено у перетинанні державного кордону України та понесення останнім матеріальних втрат.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди за туристичні послуги в розмірі 20 100 грн. 00 коп., та за медичний тест SARS-СоV-2, вартість якого склала 725 грн. 00 коп.

Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 989 грн. 00 коп., що є витратами на пальне, які були зроблені позивачем на шляху з місця проживання до аеропорту «Бориспіль» та в зворотній бік, суд вважає вимоги в цій частині такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не було доведено, що такі витрати були фактичними та неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Так з матеріалів справи невідомо який саме автотранспорт використовував позивач, при цьому вказана позивачем сума збитків значно перевищує розумні витрати на пальне. Позивач не був позбавлений можливості скористатися громадським транспортом на шляху з місця проживання до аеропорту «Бориспіль» та в зворотній бік, але з власної волі вирішив використовувати особистий транспорт.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд відповідно до ст.23 ЦК України враховує характер порушення прав, глибину та тривалість душевних страждань позивача, та приниження своєї гідності, адже позивач вперше за своє життя був позбавлений законної можливості виїхати на відпочинок, більш того, втративши значну суму грошових коштів, які були за нього сплачені, що на думку суду, викликало у позивача відповідний психоемоційний дискомфорт, спричинило душевні переживання.

Суд також виходить з того, що не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного і душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам.

Разом з тим, заявлений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 20 000, 00 грн., суд вважає перебільшеним та аналізуючи вищевикладені обставини керуючись принципами розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 10 000, 00 грн.

При визначенні порядку стягнення з Держави матеріальної та моральної шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб, суд виходить з положень ст. ст.2,170 ЦК України, згідно з якими Держава Україна є учасником цивільних відносин, набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачами у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди Державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому немає необхідності зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунка, з якого має бути здійснено стягнення (списання), оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (п.6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

При цьому суд також зауважує, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду (Справа № 242/4741/16-ц) Державна казначейська служба України та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Залучення або незалучення до участі у таких категоріях справ Державної казначейської служби України та її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України та її територіальний орган.

Щодо вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 265 ЦПК України, суд під час ухвалення судового рішення вирішує питання про судові витрати склад та розмір яких входить до предмета доказування в справі.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із частинами першою та другою статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представник позивача заявив вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн., на підставі: копій договору № 03/22 про надання правничої допомоги від 09.02.2022 року, акту прийому-передачі наданих послуг з правничої допомоги від 16.08.2023 року на суму 20 000, 00 грн., та рахунку № 41 від 16.08.2023 року на суму 20 000,00 грн. 00 коп., загальна вартість 20 000,00 грн.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу, суд виходить з диспозиції частини першої статті 137 ЦПК України, у відповідності до якої, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Так, згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правової допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із : 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищевикладене, заперечення відповідача щодо неспівміврності витрат на професійну правничу допомогу та зважаючи на складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт, слід дійти висновку про неспівмірність заявленого до стягнення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20 000,00 грн., який є завищеним.

За таких обставин, суд визнає доведеним факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., як такий, що є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціною позову та значенням справи для позивача.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд здійснює розподіл таких витрат.

Враховуючи, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тож з Державного бюджету України на користь позивача має бути стягнено документально підтверджені понесені позивачем судові витрати, а саме 7 371,79 грн., виходячи з розрахунку: (розмір задоволених судових витрат 10 000, 00 грн.) * 30 825,00 грн. (розмір задоволених позовних вимог) /41 814,80 грн. (розмір заявлених позовних вимог) = 7 371,79 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву за позовом ОСОБА_1 до Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Державної казначейської служби України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю державного виконавця Вишгородського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Арабаджийської О.С. - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 20 825 (двадцять тисяч вісімсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок та в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 (десять тисяч) гривень, а всього 30 825 (двадцять тисяч вісімсот двадцять п`ять) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7 371 (сім тисяч триста сімдесят одну) гривню 79 копійок.

Повне судове рішення складено 30 жовтня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач 1: Вишгородський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ідентифікаційний код 34961544, адреса: Київська обл., Вишгородський р-н., м. Вишгород, вул. Межигірського Спаса, 6.

Відповідач 2: Державна казначейська служба України в особі Головного Управління Державної казначейської служби України у Київській області, ідентифікаційний код 37955989, адреса: 01196, м. Київ, вул. Лесі Українки, 1.

Суддя Д.А. Свєтушкіна