Справа № 357/3301/23
Провадження № 2/357/1417/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

( ЗАОЧНЕ )

09 листопада 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізовій А. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 міста Біла Церква за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним цивільним позовом, який мотивує тим, що з 01.07.1968 року вона з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбу. З відповідачем, ОСОБА_2 , проживають у шлюбі по сьогодення і мають намір жити до визначеного їм віку. Позивач зазначає, що перебуваючи у шлюбі спільно з чоловіком вони нажили майно, що згідно зі ст.22 КпШС України, є спільною сумісною власністю, що необхідно розділити і яке складається з : житлового будинкуза адресою АДРЕСА_1 з належними (на той час) до нього будівлями і спорудами(згідно Технічного паспорту станом на 10.02.1987р. та 20.05.1992р.) зареєстрованого згідно Свідоцтва про право особистої власності від 21.03.1988р. на ОСОБА_2 , вартістю 480 000грн.; земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), вартістю 48 200грн.; земельної ділянки площею 0,2477 га, кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, вартістю 17 300грн. Також позивач зазначила, що на початку 2022 р. її чоловік став усуватися від ведення спільного господарства, не брати участь у сплаті за житлово-комунальні послуги за будинок, відмовлятися від спілкування позивачем. На початку 2023 р. відповідач попав у лікарню, а коли вийшов то замість поїхати до дому переїхав до дочки в місто Біла Церква, де і мешкає на даний час. Таке зневажливе ставлення до неї та відмова від будь-яких пояснень ставить позивача в не зручне становище перед дітьми, а вислови чоловіка, що він єдиний власник їхньої садиби і може розпорядитися нею як сам вирішить, позивача обурює взагалі, так як вони ніколи не дозволяли собі ділити нажите ними на «твоє і моє». На підставі того, що думка відповідача про відчуження їхнього спільного майна оформленого на нього, вже стала постійною і такі дії принесуть позивачу шкоду та порушення її прав просить суд: 1.Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами (згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992р.), за ринковою його вартістю - 480 000.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2500га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за ринковою її вартістю - 48 200.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2477га,за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, за ринковою її вартістю -17 300.00грн. 2.Визнати за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині за кожним на: - житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами(згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992р.), за ринковою його вартістю - 480 000.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2500га,за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за ринковою її вартістю - 48 200.00грн.; - земельну ділянку площею 0,2477га,за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, за ринковою її вартістю - 17 300.00грн. 3. Стягнути з відповідача на користь позивача матеріальні витрати на послуги БТІ в сумі 534.00грн. 4. Стягнути з відповідача на користь позивача всі судові витрати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.03.2023 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою суду від 26 квітня 2023 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 13 липня 2023 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначено до судового розгляду.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, до суду подала заяву, в якій просила розгляд справи проводи у її відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю учасників судового розгляду, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року.

В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу звукозаписувальними технічними засобами не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01 липня 1968 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . (а.с.18)

Згідно рішення Виконкому Блощинської сільської Ради трудящихся від 08 лютого 1975 року ОСОБА_1 було надано дозвіл на забудову присадибної ділянки площею 0,17 га по АДРЕСА_1 згідно плану забудови виданого районним архітектором, на підставі Свідоцтва на забудову садиби, виданого та зареєстрованого Рішенням Виконкому Блощинської сільської Ради трудящихся від 21.04.1975р. за №180. (а.с. 42-50)

Право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 21.03.1988 року, виданого Острійською сільською радою (книга №1 , реєстровий №5), інвентарний №155. Первинна технічна інвентаризація на вищевказаний житловий будинок проводилася станом на 10.02.1987 року, наступна поточна інвентаризація проводилася 20.05.1992 року. (а.с.25, 41,52-56)

На підставі рішення Острійківської сільської ради від 13 березня 2009 р., №20-174, 20 сесії 5 скликання ОСОБА_2 було видано два державних акти на право власності на земельну ділянку: площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що була зареєстрована 15 червня 2009 р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 07177; та площею 0,2477 га, кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства, що була зареєстрована 15 червня 2009 р. в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 07176. Дані земельні ділянки розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.31-32, 36-37)

Тобто, судом встановлено, що земельна ділянка, що надавалася позивачеві під забудову рішенням Виконкому Блощинської сільської ради трудящихся від 21.04.1975 р. за №180 була поділена на дві: площею 0,2500га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і площею 0,2477 га для ведення особистого селянського господарства.

Одже, судом встановлено, що зазначене вище майно було набуте в період шлюбу, проте було зареєстроване на відповідача.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Враховуючи те, що подружжям спірне майно було придбано в період шлюбу та до набрання чинності СК України, застосуванню підлягають статті 22, 24, 28 КпШС України.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення міститьстаття 60 СК України).

Згідно зістаттею 24 КпШС Українимайно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно достатті 28 КпШС Українив разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статях 60,70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин.

Визнання за позивачем права власності на частку земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій знаходиться будинок, є правомірним з підстав, що відповідно до статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України при переході права власності на будівлі і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК, ч.3 cm. 368 ЦК), відповідно до частин 2,3 cт. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово- будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої, ніхто не же бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні перечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Правовий статус земельної ділянки оформленої до 09 лютого 2011 року також мав певні особливості. Виходячи зі ст. 30 ЗК України 1990 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться (висновки верховного Суду України, викладені у постановах № 6-2710цс15 від 16 грудня 2015 року, № 6- 66цс12 від 11 червня 2012 року).

Спірна земельна ділянка приватизована відповідачем у встановленому порядку до введення в дію вказаної вище редакції п.5 ч.1 ст.57 Сімейного Кодексу України, яка набула чинності з 13.06.2012 року, та до періоду дії положень ст. 61 Сімейного Кодексу України за обставин, коли її набуття мало місце із 09 лютого 2011 року - дати набрання законної сили відповідними змінами до ст. 61 СК України.

Згідно п. 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», відповідно до положень статей 81, 116 Земельного кодексу України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Відповідно до вимог ст. 81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Отже, як випливає зі змісту вказаних правових норм, які діяли на момент приватизації відповідачем спірної земельної ділянки, отримана одним з подружжя в період шлюбу земельна ділянка шляхом приватизації є його особистою приватною власністю, а другий з подружжя, якщо на ній знаходиться будинок, якій є спільною частковою власністю, може вимагати визнання за ним права власності на частину земельної ділянки у разі поділу та виділу частини цього будинку на загальних підставах, а шляхом визначення його частки у такому майні.

Верховним Судом України в постанові від 9 грудня 2015 року у справі № 6-814цс15 висловлена правова позиція згідно якої: «Відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації особою спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі статті ЗО ЗК України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям за земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України».

Зважаючи на норму даного закону, у відповідності до Державних актів на земельні ділянки площею 0,2500га та 0,2477га, що раніше були закріплені за позивачем як одна цільова ділянка під садибу, було передано безоплатно у власність відповідачу зі зміною цільового призначення від 08 січня 2009р. реєстр №06-17-4009.

Правова позиція ВСУ у справі за № 6-253цс16 від 13 квітня 2016 р.: за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на - частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частина ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Що стосується земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення площею 0,2477га за адресою АДРЕСА_1 то відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, а згідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини та оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що майно, набуте сторонами у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що не спростовано відповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 6000,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивачка до позовної заяви надала договір №2-кац-24/158/22 про надання правничої допомоги від 13.10.2022 року, укладений між адвокатом Козак Петром Володимировичем та ОСОБА_1 .

Як вбачається з акту виконаних робіт від 30.08.2023 року до договору №2-кац-24/158/22 про надання правничої допомоги від 13.10.2022 року вартість послуг адвоката складає 6000,00 грн. та була сплачена позивачем.

При винесенні рішення, суд керується практикою Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Дослідивши надані докази, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, викладені обставини та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6000,00 грн. як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, при зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатила судовий збір у розмірі 3055,00 грн. за подання позовної заяви, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.12,19,81,133,141,259,264,265, 280-281 ЦПК України, ст.ст. 60, 61,69,70, 71 СК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, - задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

- житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами (згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992 р.);

- земельну ділянку площею 0,2500 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- земельну ділянку площею 0,2477 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності:

- на 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами (згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992 р.);

- на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2477 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності:

- на 1/2 частку житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 з належними до нього будівлями і спорудами (згідно Технічного паспорту станом на 20.05.1992 р.);

- на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0046, для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2477 га, за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:002:0045, для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3055,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн., всього 9055,00 грн. (дев`ять тисяч п`ятдесят п`ять гривень 00 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 )

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 )

Суддя Б. І. Кошель