Справа № 165/3781/21 Головуючий у 1 інстанції: Василюк А. В.
Провадження № 22-ц/802/853/23 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Данилюк В.А., Здрилюк О.І.,

з участю секретаря судового засідання Ганжи М.І.,

представника позивача Мельник В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 червня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2021 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір №VONVG1, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 56 775 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 жовтня 2035 грн. 22 лютого 2008 року відповідач підписала додаткову угоду до кредитного договору №VONVG1 від 16 жовтня 2007 року, згідно якої АТ КБ «ПриватБанк» змінив валюту кредиту з гривні на долар США. У зв`язку з чим заборгованість відповідача на дату укладення угоди становила 12 350,22 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 16 жовтня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем укладено договір іпотеки №№VONVG1, згідно якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 24 кв.м, житловою площею 12 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно за цим договором, на праві приватної власності належить відповідачу, а обумовлена сторонами ціна предмету іпотеки складає 75 700 грн. Банк виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, однак ОСОБА_1 , користуючись кредитними коштами, не дотримувалася умов кредитного договору щодо його погашення, допускаючи систематичне порушення термінів повернення кредитних коштів. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, за ОСОБА_1 рахується заборгованість в розмірі 41 851,86 доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 01 листопада 2021 року складає 1099 448,36 грн. Добровільно повертати кошти відповідач не бажає, а тому ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VONVG1 просить звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру загальною площею 24 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. Виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за вищевказаною адресою та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Заочним рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 19 червня 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, банк подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвали нове рішення про задоволення позову.

Відповідач неодноразово повідомлялась про розгляд справи, як судовими повістками направленими на адресу проживання відповідача, так і судовою повісткою відправленою за допомогою смс-повідомлення на мобільний номер відповідача. ОСОБА_1 особисто подавала заяву про отримання електронних повісток на її мобільний номер телефону.

Будучи належним чином повідомлена про день та годину розгляду справи, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась і її неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що оскільки сторони в іпотечному договорі передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу АТ КБ «ПриватБанк» на прилюдних торгах, є неналежним способом захисту та задоволенню не підлягає.

Такі висновки суду є помилковими та зробленими з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до кредитного договору № VONVG1 від 16.10.2007 ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 56 775,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.10.2035.

22.02.2008 між сторонами укладено додаткову угоду до кредитного договору VONVG1 від 16.10.2007. Згідно з додатковою угодою змінено валюту кредиту з гривні на Долар США. В зв`язку з чим заборгованість відповідача зазначена в Додатковій угоді на дату укладання додаткової угоди становить 12 350,22 Доларів США.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПРИВАТБАНК» і відповідач 16.10.2007 уклали договір іпотеки № VONVG1. За умовами вказаного договору відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_2 . Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 75 700 грн.

У зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором позичальник станом на 01.11.2021 має заборгованість - 41 851,86 Доларів США, яка складається з наступного:

13 113, 47 Доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);

11 515,19 Доларів США - заборгованість по процентам;

2 349,24 Доларів США - заборгованість по комісії;

14 873,96 Доларів США - пеня.

Суд першої інстанції неправильно тлумачив положення Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, тому безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.3.2. договору іпотеки, у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим договором, договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги та рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Також ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таке застереження передбачене умовами укладеного договору іпотеки. За змістом п.4.3. договору іпотеки, сторони визначили, що іпотекодержатель має право в позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановлено ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Цим договором іпотекодавець уповноважує іпотекодержателя подавати та отримувати від імені іпотекодавця довідки та документи, які необхідні для підготовки предмета іпотеки до продажу, сплачувати всі необхідні платежі, підписати договір купівлі продажу предмету іпотеки, а також виконувати всі інші дії, які пов`язані з продажем предмету іпотеки.

Між тим, у п.4.2. договору іпотеки, сторони зазначили, що звернення стягнення за цим договором здійснюється на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України).

Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України).

Іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом (абзац четвертий статті 1 Закону № 898-ІУ).

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч. 1 статті 12 Закону № 898-ІУ). Аналогічне правило передбачене у ч.2 статті 590 ЦК України.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч.1 статті 33 Закону № 898-ІУ).

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 36, 37 постанови від 14.06.2023 у справі № 755/13805/16-ц зробила висновок щодо належного способу звернення стягнення на іпотеку у разі зазначення в договорі іпотеки певного способу задоволення вимог іпотекодержателя: право задовольнити свої вимоги та рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

«….36. Сторони у договорі іпотеки погодили такий позасудовий спосіб захисту прав іпотекодержателя як продаж ніш предмета іпотеки будь-які особі від свого імені згідно зі статтею 38 Закону № 898-IV. Велика Палата Верховного Суду раніше виснувала, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку») - на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (див, постанови Великої Начати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (пункт 45). від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц (пункт 35)).

37. Оскільки позивач обрав захист не шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за рішенням суду, то відсутні підстави для твердження відповідачки про те, що він обрав неналежний спосіб захисту...».

Таким чином, висновки суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту ґрунтуються на не правильному застосуванні норм матеріального права та суперечать висновкам ВП ВС, отже оскаржуване рішення підлягає до скасування.

Також, 16.10.2021 кредитором на адресу позичальника направлено вимогу № 30.1.0.0/2-199 від 04.10.2021 відповідно до якої, на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, Банк вимагав повернення суми кредиту в повному обсязі в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги.

Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідками порушення Боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Вимоги зазначені у повідомленні не виконані боржником, заборгованість не сплачена, отже строк виконання зобов`язання у повному обсязі настав, тому позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Положенням договору іпотеки визначено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У справі, яка переглядається, звертаючись до суду з позовом, банк обґрунтовував свої вимоги наявністю заборгованості за кредитним договором, що не заперечив відповідач, у передбачений законом спосіб.

На позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі №911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У справі, яка переглядається, відповідач не заперечувала проти розміру заборгованості, не спростовувала її.

Враховуючи, що відповідач не заперечувала існування заборгованості за кредитним договором, не спростували його розміру під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, не просили витребувати у позивача докази (зокрема первинні бухгалтерські документи), а отже погодилися з боргом, а тому апеляційний суд приходить до висновку, про задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Оцінюючи зазначені доводи апеляційної скарги та заперечення, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції із ухваленням нового рішення у справі про задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо вимог про виселення.

Згідно із ч. З ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про вселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а ж згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та с. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК УРСР).

Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті (частина четверта статті 109 ЖК України).

У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зазначено, що: «за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР)».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) вказано, що «в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що Верховний Суд України застосував норми права, які регулюють спірні правовідносини, тобто суд діяв згідно із законом».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-3066св19) зроблено висновок про те, що: «Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, право користування якою належить дитині, законом не вимагається. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, коли дії по реєстрації місця проживання дітей вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки).».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) вказано, що: «в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, було роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) погодилася з такими висновками. У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону № 898-IV та у частині третій статті 109 ЖК УРСР процедури.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону №898-IV та частин першої - третьої статті 109 ЖК УРСР, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце підчас розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20), у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19).

Відповідно до п.1.3. кредитного договору, кредит надається строком погашення погашення не пізніше 16.10.2035 р. на придбання у власність окремої квартири з метою постійного проживання за договором купівлі-продажу №4962 від 16.10.2007, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

У справі, що переглядається, встановлено, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти. Відповідно до повідомлення виконавчого комітету Нововолинської міської ради зареєстрованими особами є: ОСОБА_1 відповідач про справі, ОСОБА_2 2004 року народження та ОСОБА_3 2018 року народження. Маючи інформацію про осіб зареєстрованих у кв. АДРЕСА_4 позивач не клопотав про залучення інших співвідповідачів.

Окрім того, необхідно зауважити, що якщо спірна нерухомість передана в іпотеку ще до реєстрації у ній дитини, а отже, на час укладення іпотечного договору вона не мала права власності чи права користування нею, що у свою чергу унеможливлює порушення її прав на житло, проте дитина набула права користування цим житлом як член сім`ї власника, відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про задоволення позову в частині виселення саме відповідача по справі ОСОБА_1 , оскільки позов щодо інших членів сім`ї банком пред`явлено не було та співвідповідачами такі члени сім`ї не залучались.

Згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України діє воєнний стан у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України.

Відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 27 липня 2023 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховна Рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

«5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія зокрема статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти);

статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону».

Враховуючи, що на момент скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм права та ухвалення нового рішення воєнний стан в Україні триває, виконання судового рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації на електронних торгах та виселення відповідача з іпотечного майна зупинено на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування .

У такому висновку апеляційний суд виходить з того, що згадані норми права не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного Закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Надалі у разі припинення запровадження воєнного стану дія згаданих правил відновить свою дію без окремого рішення та закону.

Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову в позові зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної заяви та апеляційної скарги з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений ним судовий збір за подання позовної та апеляційної скарги у розмірі 44634,32 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 19 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № VONVGС1 від 16.10.2007, в розмірі 41 851,86 Доларів США, що за курсом 26.27 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.11.2021 складає 1 099 448,36 грн. (13 113, 47 Доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 11 515,19 Доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 349,24 Доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 14 873,96 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором звернути стягнення на предмет іпотеки:

- квартиру АДРЕСА_2 , шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_5 без надання іншого жилого приміщення.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) в користь Акціонерного товариство Комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 44634,32 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: