Ухвала

Іменем України

17 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 334/540/23

провадження № 61-14156ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у складі судді: Бредіхіна Ю. Ю., та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Гончар М. С., Подліянової Г. С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу.

Позов мотивований тим, що 23 січня 2020 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передала відповідачу у строкове користування грошові кошти у розмірі 70 000,00 доларів США, а відповідач, в свою чергу, зобов`язалась повернути суму позики у строк не пізніше 25 липня 2020 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою.

У зв`язку із невиконанням відповідачем свого обов`язку із повернення суми позики, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 70 000,00 доларів США та нараховані на цю суму три відсотки річних у розмірі 6 277,33 доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму основного боргу у розмірі 70 000,00 доларів США, суму трьох відсотків річних у розмірі 5 215,86 доларів США, а всього 75 215,86 доларів США. У задоволені іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

23 січня 2020 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 70 000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути суму позики у строк до 25 липня 2020 року. В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-79цс14 зазначено, що «відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Вимоги позивача в частині стягнення основної суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки розписка свідчить про наявність договору позики між сторонами, який не виконано відповідачем;

стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відтак, суд, вирішуючи цей спір, керується саме вказаною презумпцією правомірності, укладеного між позивачем та відповідачем договору позики. Згідно із приписами статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, твердження відповідача про те, що саме позивач має довести факт справжності підпису відповідача на розписці є хибним, адже на цю обставину посилається саме відповідач і, відповідно, саме він має довести таку обставину;

частиною другою статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У розписці від 23 січня 2020 року кінцевою датою повернення боргу вказано 25 липня 2020 року, отже лише після цієї дати боржник є таким, що прострочив зобов`язання і має нести відповідальність, визначену частиною статті 625 ЦК України. Натомість, позивачем здійснено розрахунок суми трьох відсотків річних, починаючи з 23 січня 2020 року, що суперечить вказаним вище положенням законодавства. Відтак, вимоги позивача про стягнення суми трьох відсотків річних підлягають частковому задоволенню з урахуванням дійсного періоду прострочення виконання зобов`язання.Тому суд визначив до стягнення суму 3 % річних 5 216,86 доларів США.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року у цій справі в оскаржуваній частині - залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії - до повернення позики, а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка не лише є доказом укладення договору, а й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465цс18, та підтриманий подальшою судовою практикою;

позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів;

згідно з частиною другою статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано;

досліджуючи вказане питання, колегія встановила, що до позовної заяви позивачем була долучена копія розписки від 23 січня 2020 року. із посвідчувальним записом «З оригіналом згідно 18.01.2023. Адвокат Ємець А.Ю. Підпис», що підтверджує наявність у позивача оригіналу вказаного документу. У рішенні про задоволення позову суд виходив із того, що на підставі досліджених матеріалів справи суд вважає його обґрунтованим та підтвердженим. При цьому, відомостей про те, що суд першої інстанції встановлював факт дійсної наявності у позивача оригіналу боргової розписки та оглядав його, у матеріалах справи не зафіксовано. При відкритті апеляційного провадження апеляційним судом було запропоновано стороні позивача надати в судове засідання оригінал розписки для огляду та звірки з долученою у справу копією. В судовому засіданні апеляційного суду 30 серпня 2023 року адвокат Ємець А. Ю. надав оригінал розписки, якому повністю відповідає копія, що міститься в матеріалах справи, та головуючим у справі здійснено посвідчувальний запис на копії розписки щодо її відповідності оригіналу. Зміст розписки є наступним (рос.): «Я, ОСОБА_3 , беру в долг у ОСОБА_4 70 000 (семдесят тисяч) долл США. Долг обязуюсь вернуть до 25 июля 2020г. в полном размере. На сумму долга насчитываются проценты в размере 1%, которые будут возвращены одновременно с возвратом суммы долга. 23.01.2020г.» Далі йде підпис з розшифрування « ОСОБА_3 ». Нижче міститься фраза (рос.):«Расписку писала собственноручно в полном здравии». Отже, з урахуванням вище наведених міркувань, колегія погодилася з судом щодо доведеності позовних вимог за фактом існування між сторонами договору позики, що оформлений відповідною дослідженою в ході судового розгляду розпискою, зміст якої за своєю правовою природою й підтверджує саме відносини позики;

апеляційним судом при відхиленні аргументів сторони відповідача, зазначено, що як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, підтриманій адвокатом Адоєвцевим С. Є., стороною відповідача наголошувалось на тому, що саме на позивача покладається обов`язок довести, що розписка складена боржником, до якого позивається позичальник. Адвокат вказував, що з цих мотивів сторона відповідача відмовилась заявляти клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, про що було роз`яснено судом першої інстанції. Однак, апеляційний суд вказав, що дані твердження суперечать принципу змагальності сторін, який закріплено у статті 12 ЦПК України, згідно з частиною третьою якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач надала оригінал розписки, правомірність якої презюмується, як правильно констатував суд першої інстанції, доки сторона, яка оспорює її чинність, чи вказує на написання не нею, не доведе цих обставин. Тож, доводити свої заперечення того факту, що розписка написана та підписана не ОСОБА_1 , попри наявність зауваження про власноручне написання розписки цієї особою у тексті розписки, належить саме відповідачеві. Між тим, остання відмовилась від можливості довести свої заперечення, перекладаючи цей обов`язок на позивача. А тому суд обґрунтовано визнав, що сторона відповідача вибудувала свою позицію на припущеннях, які не можуть самі по собі спростувати письмового доказу, оригінал якого знаходиться у позикодавця, що вказує на те, що зобов`язання з повернення боргу не виконано.

28 вересня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц; від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17; від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц; та постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-цвикладено висновок, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. Зазначений обов`язок згідно з законом лежить на позивачу, а не на відповідачу;

суди, у порушення висновків Верховного Суду, поклали обов`язок доказування факту написання розписок не на позивача, а на відповідача у справі, вказавши, що саме відповідач повинна звертатись до суду з клопотанням про проведення експертизи;

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає, що експертиза коштує дорого, а отже кожна особа, знаючи про відсутність коштів у відповідача, може подати позов, пред`явивши незрозумілу ким написану розписку і забрати майно у відповідача, який не має грошей на проведення експертизи;

суд не перевірив достовірності розписки, на підставі якої доказується факт укладення договору позики, і у своєму рішення послався на цей документ, який не може бути прийнятим у якості доказу.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 23 січня 2020 року ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 70 000,00 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути суму позики у строк до 25 липня 2020 року. Вказані правовідносини підтверджуються розпискою, складеною 23 січня 2020 року, яка підписана ОСОБА_1 . Доказів виконання грошового зобов`язання відповідачем не надано.

Апеляційний суд встановив, що в зміст розписки є наступним (рос.): «Я, ОСОБА_3 , беру в долг у ОСОБА_4 70 000 (семдесят тисяч) долл США. Долг обязуюсь вернуть до 25 июля 2020 г. в полном размере. На сумму долга насчитываются проценты в размере 1%, которые будут возвращены одновременно с возвратом суммы долга. 23.01.2020г.» Далі йде підпис з розшифрування « ОСОБА_3 ». Нижче міститься фраза (рос.):«Расписку писала собственноручно в полном здравии».

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) вказано, що «нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання».

Суди встановили, що у позивача наявні правові підстави нараховувати проценти, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України лише з 25 липня 2020 року, оскільки лише після цієї дати боржник є таким, що прострочив зобов`язання і має нести відповідальність, визначену цією статтею.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина третя та четверта статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Встановивши, що одержаних в позику коштів відповідач не повернув, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання на висновки, викладені у постановах від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц; від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17; від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц;, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. Посилання на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 необґрунтовані, оскільки не свідчать, що не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування вказаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2023 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 30 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков