Номер провадження 2/754/2981/23
Справа №754/5067/23
РІШЕННЯ

Іменем України

07 листопада 2023 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

Головуючого - судді Галась І.А.,

при секретарі - Париста А.С.

за участі: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представник відповідача - ОСОБА_3

розглянувши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про розірвання договору, стягнення грошових коштів, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , а якому просила: 1) розірвати Договір-купівлі продажу генератора 30 кВт., укладеного на відстані між ФОН ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) від 07.12.2022 року; стягнути з Відповідача ФОН ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 569530 гривень 13 копійок, з яких 300000 гривень 00 копійок сплачені грошові кошти за договором купівлі-продажу Генератора 30 кВт, 231000 гривень 00 копійок неустойки, 6631 гривня 50 копійок інфляційних нарахувань, 1898 гривень 63 копійки сума процентних нарахувань та 30000 гривень 00 копійок витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтовування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , в соціальній мережі Тік-Ток (акаунт: ОСОБА_5 ) знайшов оголошення про продаж генераторів різних потужностей. Зателефонувавши за вказаним номером телефону, ОСОБА_1 повідомив якої саме потужності генератор і яких характеристик йому необхідний. В подальшому через засоби дистанційного зв`язку (месенджер «Телеграм») між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було досягнуто домовленість про придбання генератора для забезпечення потреб енергопостачання за заявленими Позивачем параметрами. 07 грудня 2022 року між ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 було укладено Договір на відстані, а саме Договір купівлі-продажу Генератора потужності 30 кВт. вартістю 300 000 гривень 00 копійок. На підтвердження укладення Договору на відстані, Позивачу у месенджері «Телеграм» був надісланий «Рахунок на оплату № 2 від 7 грудня 2022 року» з найменуванням Товару «Генератор 30 кВт» у кількості однієї одиниці та вартістю 300 000 гривень 00 копійок. На підтвердження своїх намірів на придбання запропонованого генератора Позивач з 09.12.2022 року по 06.01.2023 року з особистої картки АТ КБ «ІТРИВАТ БАНК» сплатив Відповідачу попередню оплату половини вартості 150 000 гривень 00 копійок: 09.12.2022 року: платіж 3900 грн. та платіж 40000 грн.; 10.12.2022 року: платіж 15000 грн.; 16.12.2022 року: платіж 15000 грн.; 02.01.2023 року: платіж 46900 грн.; 06.01.2023 року: платіж 29200 грн. 09.01.2023 року ФОП ОСОБА_4 в особі свого чоловіка ОСОБА_6 відправляє «Генератор 30 кВт» ОСОБА_1 через поштовий сервіс «НОВА ПОШТА», експрес-накладна перевізника № 6186.

Після отримання Генератора 11.01.2023 року, Позивач оплатив на той же Рахунок решту вартості 150 000 гривень 00 копійок (Платіжна інструкція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0..1 від 11.01.2023 року) та вартість доставки в розмірі 9935 гривень 00 копійок (Електронна Квитанція ТО В «НоваПей» від 11 січня 2023 року). В подальшому виявилось, що технічні характеристики придбаного Позивачем Генератора не відповідають заявленим Позивачем параметрам та його потужність є недостатньою для задоволення потреб Позивача. В телефонній розмові Позивач одразу повідомив представника постачальника про невідповідність придбаного генератора заявленим характеристикам. Відповідач не міг пояснити цю невідповідність, пропозиції обміну на іншу модель чи повернення коштів відхиляв. У результаті невдалих переговорів щодо вирішення ситуації невідповідності придбаного генератора заявленим характеристикам Позивач згідно Закону України «Про захист прав споживачів» у чотирнадцяти денний термін, а саме 20.01.2023 року відправив Відповідачу письмову Вимогу про розірвання Договору купівлі-продажу генератора та повернення коштів і товару рекомендованим листом з Описом вкладення (Накладна національного оператора поштового зв`язку України АТ «УKP ПОШТ А» № 912 від 20.01.2023 року). Згідно даних сайту АТ «УКРПОШТА» https://track.ukiposhta.ua /tracki.ng_UА.html, Вимога була вручена особисто ФОП ОСОБА_4 02.02.2023 року. У Вимозі Позивач просив Відповідача повернути сплачені кошти за товар за реквізитами для повернення коштів, а також місцезнаходження Товару, де Відповідач може його забрати. На цей час кошти Відповідач не повернув, а Товар не забрав. Письмову вимоги від 21.01.2023 року Відповідач отримала 02.02.2023 року і так кошти не повернула та у визначеному Вимогою місці генератор не забрала та не здійснила будь яких дій для вирішення спірної ситуації. Датою початку нарахування неустойки є 02.02.2023 року. Що на дату подачі позову 19.04.2023 року вже складає 77 календарний день. Розраховуємо за формулою: Неустойка = С х PH х Д /100, де С - сума заборгованості - 300 000 гривень; PH - розмір неустойки, передбачений Законом - 1%; Д - кількість днів прострочення - 77. 300000 х 1 х 77/100 = 231 000 гривень 00 копійок. Отже, сума неустойки за вищевказаним зобов`язанням на дату подачі позову становить 231000 гривень 00 копійок. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розмір інфляції у період з 02.02.2023 року по 31.03.2023 року склав 6631 гривня 50 копійок.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 21 квітня 2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

16 травня 2023 року відповідач користуючись своїм процесуальним правом подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

У зв`язку із проблемами із постачанням електроенергії в Україні, які мали місце у 2022 році у зв`язку із атаками російських військ на енергосистему України, у суспільстві виникло безліч запитів щодо альтернативних джерел електроенергії, зокрема таких як енергогенератори, на випадки відсутності (відключення) електроенергії в електромережі. Люди масово почали скуповувати всілякі можливі генератори, щоб забезпечити себе електроенергією. У зв`язку із підвищеним попитом на відповідну категорію товарів їх ціна стала надмірно високою, а то їх і взагалі не було у наявності в магазинах. У зв`язку з цим громадяни часто шукали можливість придбати генератор, та хотіли отримати бажаний результат за менші кошти. Наприклад, актуальними стали індивідуальні замовлення на виготовлення генераторів приватними особами із придбаних запчастин. Тобто актуальний став запит на не заводські генератори «кустарного» виробництва. Саме пропозиції на виготовлення таких генераторів на замовлення були поширені відповідачем у соціальній мережі «тік-ток» на акаунті « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та прийняті позивачем. У вказаному акаунті були розміщені відео в якості реклами саме щодо зібрання генераторів різних потужностей. На відео щоразу повторюється інформація, що є можливість зібрати потрібний замовнику генератор. Докази відеороликів з відповідного акаунту (на відео відображено прив`язку до такого акаунту) додаються. Позивач звернувся саме про зібрання для нього генератора. У позові позивачем вказується, що через месенджер «телеграм» ним було досягнуто домовленості з відповідачем про придбання генератора. Водночас жодних домовленостей про придбання генератора між сторонами не було. Переглянувши вказані вище ролики на «тік-ток» позивач у месенджері «телеграм» запитав чи можливо для нього зібрати генератор. Надалі здійснюється переписка з приводу саме збирання для позивача генератора. Для збору відповідного генератора відповідачем закуплялися запчастини. Щодня у телеграмі для позивача описувався процес збірки генератора з викладенням відеофайлів роботи. З відповідних відеофайлів та переписки чітко видно, що генератор саме збирався із різних запчастин, які замовлялися відповідачем для виконання замовлення позивача (письмові копії листування у месенджері «телеграм» додаються). Всі обставини з приводу домовленостей з позивачем щодо виготовлення генератора, щодо процесу його виготовлення, погодження його роботи позивачем, інструктування позивача та інше можуть бути підтверджені свідком ОСОБА_6 . У випадку заперечення позивачем факту існування та дійсності доданої переписки відеофайлів, відповідні обставини можуть бути підтверджені свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Після того як збір генератора було завершено, 05.01.2023 року відповідне повідомлення з відео готового генератора та із процедурою його запуску і підключення до різних приладів було надіслано у месенджер. У відповідь позивач, переглянувши відео, написав «супер». Також у месенджер позивачеві було надіслано інструкцію про порядок встановлення та використання генератора. Після отримання генератора 09.01.2023 року, позивач його включав та використовував, про що ним було повідомлено у відповідному месенджері, а також надіслано відео встановлення, підключення та роботи. Також це підтверджується надісланими позивачем відеофайлами на месенджер. Враховуючи наведене, позивач безпідставно керуючись статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів» просить розірвати договір, за яким для нього було виготовлено генератор. Відповідно до пункту 3 частини 5 статті 13 вказаного Закону у разі коли інше не передбачено договором, споживач не має права розірвати договір, укладений на відстані, якщо договір стосується виготовлення або переробки товару на замовлення споживача, тобто якщо товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для продавця (виконавця). Водночас, як вбачається з обставин справи, з переписки із позивачем та із доданих відеофайлів, генератор для позивача виготовлявся за його замовленням. Таких генераторів відповідачем не виготовлялося у значних обсягах. Більше того такий генератор виготовлявся тільки на замовлення позивача, а відтак відповідач не може продати саме на цей генератор іншим особам. Відтак позивач безпідставно посилається і на статтю 698 ЦК України, яка регулює правовідносини з приводу договору роздрібної купівлі-продажу. Таким чином, позивач не має права на розірвання договору відповідно до статті 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до частини 4 статті 13 Закону, на яку посилається позивач, споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Як вбачається з наданої позивачем інформації ним було отримано генератор на новій пошті 09.01.2023 року. Вимога про розірвання відповідного договору була отримана відповідачем 02.02.2023 року, тобто через 24 дні з моменту отримання позивачем генератора. Крім того, відповідно до частини 7 статті 12 Закону України «Про захист прав споживачів» для здійснення права на розірвання договору споживач повинен зберігати одержану продукцію у незміненому стані. Водночас позивач використовував, отриманий генератор, про що він сам надіслав відео у месенджері «телеграм» відповідачеві. При цьому використовував його з порушенням правил, викладених у наданій йому інструкції з використання. Таким чином, позивач не має підстав для заявлення вимоги про розірвання відповідного договору відповідно до статей 12 та 13 Закону України «Про захист прав споживачів». Відтак, враховуючи, що позивач не зберігав отриману річ у незмінному стані та використовував його, підстав для застосування положень статей 12 та 13 Закону немає. При цьому, як зазначалося вище, позивач використовував генератор з порушенням наданої йому інструкції. Так, згідно інструкції генератор має бути на відкритому просторі, бажано під відкритим навісом, радіатором до вулиці та повинен встановлюватися на рівній поверхні на висоті не вище 30 см над землею, якщо поверхня не з бетону чи асфальту. Як видно з відео, де встановлено генератор відповідачем не є повністю відкритим, генератор встановлено не на бетонній поверхні на висоті, яка суттєво вища за 30 см від землі. При цьому генератор встановлено радіатором до стіни. Також згідно інструкції до розеток на 220 В не можна підключати прилади більше 3,5 кВт. У той же час відповідач одразу підключив зварювальний апарат потужністю 7,5 кВт, що сам підтвердив у переписці у месенджері «телеграм» 11.01.2023 року позивач. При цьому сам же і зауважив, що «в інструкції написано не більше 3,5 кВт на розетку давати». При цьому генератор доставляли до місця установки неналежним чином, волоком по землі пересуваючи його трубами. Агрегат зібраний і таке його пересування могло порушити центрування деталей, що могло вплинути на роботу генератора. Таким чином, позовні вимоги не ґрунтуються на нормах законодавства. Щодо неустойки відповідач зазначив наступне. Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Позивачеві не було заподіяної жодних збитків внаслідок зібрання для нього генератора. Єдині витрати, які він поніс, крім вартості самих робіт зі збору генератора, є витрати за пересилання генератора «Новою поштою» та становлять 9935 грн. Враховуючи вказане, заявлений позивачем розмір неустойки є в будь-якому випадку суттєво завищеним та підлягає зменшенню судом у випадку прийняття рішення про обґрунтованість вимоги позивача щодо розірвання договору.

29 травня 2023 року до суду стороною позивача була подана відповідь на відзив, в якій позивачем було надано письмові відповіді на поставлені відповідачем питання та зазначено про обґрунтованість позовних вимог та безпідставність тверджень сторони відповідача.

12 липня 2023 року стороною відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, в яких сторона відповідача просила відмовити у задоволенні вимог позову.

Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача, позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Також, протягом підготовчого розгляду справи було задоволено клопотання сторони відповідача про допит свідків.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 липня 2023 року підготовче провадження у справі закрито.

Протягом судового розгляду справи представник позивача, позивач вимоги позову підтримали в повному обсязі, представник відповідача проти задоволення вимог позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. Додатково представник відповідача наголосив на тому, що генератор був виготовлений за індивідуальним замовленням позивача, використовувався ним не для особистих потреб а для промислового виробництва ще й з порушенням інструкції.

Допитаний в якості свідка (в режимі відеоконференції з Закарпатським апеляційним судом) ОСОБА_7 пояснив, що приймав участь у створення (збиранні) спірного генератора на замовлення позивача. Генератор був зібраний з запчастин і як йому відомо мав бути використаний для виробництва меблів.

Допитаний в якості свідка (в режимі відеоконференції з Закарпатським апеляційним судом) ОСОБА_6 пояснив, що саме з ним позивач зв`язався в месенджер Телеграм та попросив зібрати генератор для виробництва. Вимоги до генератора у позивача спочатку були 12-15 кВт. В подальшому вони визначились з потужністю генератора - 30 кВт. Свідок зазначив, що був посередником між позивачем та майстрами, які виготовляли генератори різної потужності під замовлення (однакових генераторів у них не було - всі різні, під вимоги клієнтів). Кожен етап побудови генератора був узгоджений з позивачем шляхом обміну відео та СМС. Також, свідок зазначив, що генератор був відправлений позивачу в село Княжичі. Після отримання генератора позивач надсилав йому багато відео зі спробами користування генератором, підключенням до нього різних приладів. На даних відео свідок зауважив порушення інструкції з користування та встановлення генератора.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що в соціальній мережі Тік-Ток, акаунт: @abdurahman_666_, відповідачем було розміщено інформацію про виготовлення генераторів на замовлення. Дану обставину підтвердили сторони і вона вважається судом встановленою.

01 грудня 2022 року ОСОБА_1 , ознайомившись з розміщеною в мережі Тік-Ток, акаунт: @abdurahman_666_ інформацією звернувся до відповідача для виготовлення на замовлення генератора потужністю 12-15 або 25-35 кВт. Сторони, шляхом переписки в мережі Телеграм дійшли згоди про потужність генератора - 30 кВт, ціну генератора з розрахунку 10000 гривень на 1 кВт та строки його виготовлення - протягом тижня.

Відповідно до ч.1-3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», положення цієї статті не застосовуються до договорів, укладених на відстані, які стосуються: 1) правочинів з нерухомим майном, крім оренди такого майна; 2) правочинів з цінними паперами; 3) фінансових послуг; 4) продажу товарів торговельними автоматами; 5) електронних комунікаційних послуг; 6) правочинів, здійснених на аукціоні, якщо участь у ньому можлива і без використання засобів дистанційного зв`язку; 7) надання платіжних послуг. Перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Факт надання інформації відповідно до вимог частини другої цієї статті повинен бути підтверджений письмово або за допомогою електронного повідомлення. Інформація, підтверджена таким чином, не може бути змінена продавцем (виконавцем) в односторонньому порядку. Підтвердження інформації не вимагається, якщо послуга надається засобами дистанційного зв`язку і оплачується через оператора електронних комунікацій.

Враховуючи вимоги ст.. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає обґрунтованим твердження про укладення між сторонами договору на відстані.

На підтвердження укладення Договору на відстані, Позивачу у месенджері «Телеграм» був надісланий «Рахунок на оплату № 2 від 7 грудня 2022 року» з найменуванням Товару «Генератор 30 кВт» у кількості однієї одиниці та вартістю 300 000 гривень 00 копійок.

На підтвердження своїх намірів на придбання запропонованого генератора Позивач з 09.12.2022 року по 06.01.2023 року з особистої картки АТ КБ «ІТРИВАТ БАНК» сплатив Відповідачу попередню оплату половини вартості 150000 гривень 00 копійок: 09.12.2022 року: платіж 3900 грн. та платіж 40000 грн.; 10.12.2022 року: платіж 15000 грн.; 16.12.2022 року: платіж 15000 грн.; 02.01.2023 року: платіж 46900 грн.; 06.01.2023 року: платіж 29200 грн.

09.01.2023 року ФОП ОСОБА_4 в особі свого чоловіка ОСОБА_6 відправила «Генератор» ОСОБА_1 через поштовий сервіс «НОВА ПОШТА», експрес-накладна перевізника № 6186.

Після отримання Генератора 11.01.2023 року, Позивач оплатив на той же Рахунок решту вартості 150 000 гривень 00 копійок (Платіжна інструкція АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0..1 від 11.01.2023 року) та вартість доставки в розмірі 9935 гривень 00 копійок.

20.01.2023 року позивач відправив відповідачу письмову вимогу про розірвання Договору купівлі-продажу генератора та повернення коштів і товару рекомендованим листом з Описом вкладення (Накладна національного оператора поштового зв`язку України АТ «УKPПОШТА» № 912 від 20.01.2023 року). Згідно даних сайту АТ «УКРПОШТА» https://track.ukiposhta.ua /tracki.ng_UА.html, Вимога була вручена особисто ФОП ОСОБА_4 02.02.2023 року.

У Вимозі Позивач просив Відповідача повернути сплачені кошти за товар за реквізитами для повернення коштів, а також місцезнаходження Товару, де Відповідач може його забрати.

На час розгляду справи кошти Відповідач не повернув, а Товар не забрав.

Протягом судового розгляду справи сторона позивача наголошувала на тому, що виготовлений генератор не відповідає заявленій потужності, і саме це призвело до необхідності його повернення відповідачу. Генератор не був у використанні саме з причин недостатньої потужності, що було виявлено тестовими запусками з підключення техніки, яка потребує значно меншої потужності і про що одразу було повідомлено відповідача з надсиланням відео тестових випробувань.

Одночасно представник відповідача наголошував, що всі етапи побудови/створення генератора на замовлення були узгоджені з позивачем, йому регулярно направлялись відео етапів побудови. Також, представник відповідача наголосив на тому, що тестові записку генератора є використанням і були проведені з порушенням наданих інструкцій.

Захист прав споживачів - це гарантований законодавством контроль за якістю й безпечністю продукції та всіх видів робіт з боку держави.

Держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності відповідно до статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів».

Нормативно-законодавчий акт, що регулює відносини між споживачами товарів (робіт, послуг) і виробниками, виконавцями, продавцями в умовах різних форм власності, а також встановлює права споживачів та визначає механізм реалізації державного захисту їх прав є Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (з відповідними змінами).

Товари, роботи чи послуги бувають належної або неналежної якості тобто, коли існує невідповідність інформації про продукцію, наданої виробником (виконавцем, продавцем) чи вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї.

Окрім того, товар може мати істотний недолік, який унеможливлює його використання відповідно до цільового призначення даного товару і виник з вини виробника (продавця, виконавця) та в подальшому використанні, після його усунення, проявляється знову з причин, що не залежать від споживача.

Згідно статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) повинен надати споживачу необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору і, на вимогу споживача, зобов`язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги) та доводиться до відома споживача у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі).

Споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством та на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми або ж заміни товару на такий же товар чи аналогічний у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару.

Частина 3 статті 8 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює право споживача пред`являти вимоги продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги, за місцем знаходженням споживача в усній або письмовій формі за допомогою листа-претензії або листа вимоги.

Якщо товар, який треба доставити продавцю, виробнику (підприємству, що виконує їх функції) та повернути назад споживачеві є великогабаритним або має вагу понад п`ять кілограмів то, всі витрати бере на себе продавець, виробник (підприємство, що виконує їх функції).

Окрім того, споживач має право розірвати договір. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а у разі неможливості - за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Сума, яку повинен повернути продавець, виробник або виконавець у разі підвищення ціни на товар провадяться виходячи з його вартості на час пред`явлення відповідної вимоги, а в разі зниження ціни - виходячи з вартості товару на час купівлі.

Відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Якщо відповідно до абзацу другого частини третьої цієї статті підтвердження інформації не вимагається, споживач може розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту його укладення. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору. Якщо підтвердження інформації не відповідає вимогам частини третьої цієї статті, строк, протягом якого споживач має право розірвати договір, становить дев`яносто днів з моменту одержання такої інформації, або у разі продажу матеріальних речей - з моменту одержання товару або першої поставки товару. Якщо протягом цього строку підтвердження інформації було виправлене, споживач має право розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту одержання виправленого підтвердження.

Твердження відповідача про пропуск 14 денного строку для направлення вимоги про повернення товару був спростований матеріалами справи, оскільки відповідно до транспортної накладної (квитанції) ТОВ «Нова пошта» було здійснено доставку генератора отримувачу 11.01.2023 року, а письмова вимога позивача було направлено відповідачу 20.01.2023 року.

Відповідно до ч.5 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли інше не передбачено договором, споживач не має права розірвати договір, укладений на відстані, якщо: 1) надання послуги або поставка товару електронними засобами зв`язку за згодою споживача відбулися до закінчення строку розірвання договору, визначеного у частині четвертій цієї статті, про що споживачеві було повідомлено у підтвердженні інформації; 2) ціна товару або послуги залежить від котировок на фінансовому ринку, тобто поза контролем продавця; 3) договір стосується виготовлення або переробки товару на замовлення споживача, тобто якщо товар не може бути проданий іншим особам або може бути проданий лише з істотними фінансовими втратами для продавця (виконавця); 4) споживач відкрив аудіо- чи відеокасету або носій комп`ютерного забезпечення, які постачаються запечатаними; 5) договір стосується доставки періодичних видань; 6) договір стосується лотерей чи інших азартних ігор.

Посилаючись на вимоги п.3 ч.5 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову, зазначаючи про саме створення генератора на замовлення позивача за його індивідуальними вимогами.

Суд ставиться критично до даного твердження зважаючи на наступне.

Покупець не має права відмовитися від товару належної якості, що має індивідуально-визначені властивості, якщо зазначений товар може бути використаний виключно Покупцем, який його придбав, (в т.ч. за бажанням Покупця не стандартні розміри, характеристики, зовнішній вигляд, комплектація та інше). Підтвердженням того, що товар має індивідуально-визначені властивості, є відмінність розмірів товару та інших характеристик.

Протягом розгляду справи сторонами було підтверджено, що єдиною вимогою позивача (замовника), щодо генератора була його потужність (30кВт), отже відсутні підстави стверджувати, що генератор має якісь індивідуально-визначені позивачем властивості і даним товаром може користуватися виключно позивач.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.

Відповідно до вимог ч.9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України).

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина друга статті 551 ЦК України).

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 (провадження № 14-319цс19) зроблено висновок, що «положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

При зменшенні розміру пені суд вважає за необхідне врахувати обставини справи, в частині саме відповідального ставлення сторін при обранні контрагентів, ситуацію, викликану збройною агресією російської федерації та необхідності запобігання покладання надмірного тягаря фінансової відповідальності на ФОП.

Ураховуючи викладене, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 1000 гривень, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Вимога позивача в частині зобов`язання відповідача забрати генератор є передчасною, і задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29).

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору пропорційно до частки задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Законом України «Про захист прав споживача», суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про розірвання договору, стягнення грошових коштів, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Розірвати договір купівлі - продажу генератора укладений між ОСОБА_1 та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 .

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти сплачені за договором в розмірі 300000 гривень та неустойку в розмірі 1000 гривень.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 3010 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 15 листопада 2023 року.

Суддя: