ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7141/23 Справа № 211/5928/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С.В. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Зубакової В.П.,Остапенко В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гладиш К.І.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровськоїобласті цивільну справу № 211/5928/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2023 року (суддя Ткаченко С.В.), ухвалене в приміщенні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області,-

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі у період з 31 березня 1989 року по 11 серпня 2020 року, у період якого було придбано цінні папери (акції) АТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та транспортний засіб Volkswagen 2014 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який 21 травня 2020 було зареєстровано на ім`я відповідача. Оскільки, вказане майно було придбано у період шлюбу, на підставі статей 60, 61, 69, 70 СК України просила суд розділити майно, що являється об`єктом спільної власності подружжя ,з урахуванням уточнених позовних вимог просила суду стягнувши з відповідача на її користь вартість частини автомобіля у сумі 188 372,00 грн. та вартість частини акцій у сумі 52 950,00 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково: у порядку розподілу майна, що належить на праві спільної сумісної власності, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість частки транспортного засобу Volkswagen Gaddy 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (з урахуванням висновку експерта) у сумі 182 411 гривень 23 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що частиною 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном є неподільна річ - автомобіль. Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. При цьому відповідач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж та, яку встановлено експертом, не просив призначити повторну судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості. Вартість спірного автомобіля встановлено на підставі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності, який складено на підставі ухвали суду та прийнято судом в якості належного та допустимого доказу.

Стосовно вимоги про поділу вартості частини акцій суд зазначив, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові кошти, акції та інші цінні папери. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не вартості акцій, статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч статті 65 СК України були використані одним із подружжя саме для придбання акцій, їх відчуження чи внесення вкладу до статутного капіталу. Відповідачем було надано докази того, що акції АТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» були ним отримані внаслідок приватизації державного майна, як працівнику підприємства. Враховуючи, що спірні акції є іменними та існують саме в без документарній формі, тобто персоніфікують права особи, яка є їх власником, а право акціонера є корпоративним, що не може бути набуто в порядку поділу майна подружжя. Суд вважав, що позивач обрав не належний спосіб захисту, тому вимога позивача, в розподілі майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя у вигляді вартості частини акцій АТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норм матеріального права, тому просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не враховано, що шлюбні стосунки між подружжям припинені повністю у липні 2017 року, коли позивачка вивезла все майно з квартири та виїхала до міста Києва на постійне місце проживання. Усі спроби владнати стосунки чи узаконити розірвання були марними. Шлюб офіційно вдалося розірвати через суд лише після спливу більше, ніж три роки 11 серпня 2020 року. У липні 2019 року він отримав дивіденди та купив автомобіль «Фольксваген», за державним номером НОМЕР_1 , але зміг його зареєструвати лише 21 травня 2020 року. Тому вважає, що позивачка не мала претендувати на акції та на частку автомобіля, які він придбав за власні та кредитні кошти через три роки після фактичного припинення стосунків.

Спираючись на вищезазначені підстави, відповідач подав до суду зустрічний позов, який суд прийняв, зареєстрував, а потім викреслив з канцелярії, чим порушив принцип рівності всіх учасників судового процесу та змагальність сторін.

Вказує, що обов`язковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового є розгляд справи за відсутності будь-якого учасника справи, якщо таки учасник обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, суд розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від позивачки ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідно до якого просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що з відповідачем прожила у шлюбі майже 30 років. У серпні 2017 року була вимушена піти на деякий час від чоловіка після жорстокого побиття та погроз вбивства. Потім, у цьому ж році, вона вступила на денне навчання до вузу у м. Києві, тому, взявши із собою тільки особисті речі, виїхала до міста Києва задля навчання в аспірантурі у «Національній академії образотворчого мистецтва та архітектури». Поділу сумісного майна не було і все майно залишилось у власності ОСОБА_2 . Після закінчення аспірантури та захисту дисертації, вона повернулася до міста Кривого Рогу, де і проживає до сьогодні. Вважає, що за період подружнього життя, її праці в двоповерховому будинку з прилеглою ділянкою землі, вихованню трьох дітей, догляд за хворими батьками відповідача, вона безперечно має право на відшкодування витрачених років життя та зусиль по збереженню майна ОСОБА_2 , тому рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим.

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив відповідно до якої все, викладене у відзиву позивачкою, заперечує

Позивачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Суд ухвалив, розглядати справу у відсутність сторін, які не з`явились, оскільки відповідно до положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 31 березня 1989 року по 11 серпня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10,11 копії свідоцтв).

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 6530/20/002229 від 17 квітня 2020 року, відповідачем ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб Volkswagen Gaddy 2014 року випуску, тип Фургон малотоннажний-В, білий (а.с. 74 копія договору), який 21 травня 2020 року зареєстрований за ОСОБА_2 (а.с. 73).

Згідно з висновком експерта № Д19/02/23 від 28 лютого 2023 по визначенню ринкової вартості транспортного засобу Volkswagen Gaddy 2014 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1 , ринкова реальна вартість автомобіля станом на дату проведення експертизи складає 364 822,46 грн. (а.с. 108-128).

Крім того, на виконання ухвали суду АТ КБ «Приватбанк» надано відповідь, відповідно до якої ОСОБА_2 відкрито рахунок у цінних паперах в Депозитарній установі банку, на якому обліковуються цінні папери АТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» в кількості 105900 шт. номінальною вартістю 105 900,00 грн. (а.с. 52).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Рішення суду мотивоване тим, що частиною 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Метою позивачки є поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким майном неподільна річ - автомобіль. Позивач обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України. При цьому відповідач не спростував презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, не надав докази іншої вартості автомобіля, ніж та, яку встановлено експертом, не просив призначити повторну судову товарознавчу експертизу для визначення такої вартості. Вартість спірного автомобіля встановлено на підставі звіту про незалежну оцінку ринкової вартості транспортного засобу, складеного суб`єктом оціночної діяльності, який складено на підставі ухвали суду та прийнуто судом в якості належного та допустимого доказу.

Стосовно вимоги про поділу вартості частини акцій суд зазначив, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: грошові кошти, акції та інші цінні папери. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не вартості акцій, статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч статті 65 СК України були використані одним із подружжя саме для придбання акцій, їх відчуження чи внесення вкладу до статутного капіталу. Відповідачем було надано докази того, що акції АТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» були ним отримані внаслідок приватизації державного майна, як працівнику підприємства. Враховуючи, що спірні акції є іменними та існують саме в без документарній формі, тобто персоніфікують права особи, яка є їх власником, а право акціонера є корпоративним, що не може бути набуто в порядку поділу майна подружжя. Суд вважав, що позивач обрав не належний спосіб захисту, тому вимога позивача, в розподілі майна, що є об`єктом сумісної власності подружжя у вигляді вартості частини акцій АТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог статі 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян.

Згідно з положенням статті 51 Конституції України, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї .

Відповідно до вимог частини 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Тобто, якщо втрачається цільове призначення речі, то вона є не подільною. Прикладом неподільних речей є транспортні засоби, побутова техніка тощо.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Аналізуючи наведені норми закону, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що придбаний відповідачем під час шлюбу автомобіль марки Volkswagen Gaddy 2014 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ,є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача ОСОБА_2 вартості частини цього автомобіля (з урахуванням висновку експерта) у сумі 182 411 гривень 23 копійок.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано, що шлюбні стосунки припинені повністю у липні 2017 року є необґрунтованими, оскільки, проживання позивачки у місті Києві на період навчання у навчальному закладі не є підставою для втрати сторонами правового статусу як подружжя. Відповідачем не надано доказів, що подружжя проживало окремо з 2017 року та не підтримувало шлюбні стосунки.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статі 57 СК України, якщо шлюб не розірвано, але чоловік та дружина проживають окремо у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, то майно, набуте сторонами за цей період може бути за рішенням суду визнане роздільним, однак, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що шлюбні стосунки були припинені та, що спірний транспортний засіб придбано ним у період фактично припинення шлюбу.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що спірний автомобіль був придбаний не за спільні кошти подружжя, а за власні та кредитні кошти через три роки після фактичногоприпинення.

Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян та кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (стаття 51 Конституції України).

Згідно з пунктом 22 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя » поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статті 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 23 та 24 вказаної постанови пленуму Верховного суду України, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,69 СК України, частина 3 статі 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статі 325 ЦК, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статі 60 цього Кодексу.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Зазначені норми закону також свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт , в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великої палати Верховного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять належних доказів придбання спірного автомобіля за особисті кошти відповідача, отримання ним кредиту та того, що ці кошти бути спрямовані саме на придбання транспортного засобу, тож суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності доходів та набутого в період шлюбу майна.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що справа підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, однак суд розглянув справу за правилами спрощеного провадження.

Відповідно до частини 2 статі 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Частиною 4 статті 374 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Оскільки, предмет позовних вимог у даній справі не підпадає під обмеження, які визначені частиною 4 статті 274 ЦПК України, вказана справа може бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Необґрунтованими також є доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до розгляду зустрічний позов.

Згідно з частиною 1 статті 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Відповідно до частини 2 статті 193 ЦПК України, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Згідно положень частини 3 статті 194 ЦПК України, зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи.

Як вбачається з ухвали суду першої інстанції від 02 вересня 2022 року відповідачу ОСОБА_2 було відмовлено у прийняті зустрічної позовної заяви у зв`язку з тим, що відповідач пропустив строк для подання зустрічної позовної заяви.

В ухвалі судом першої інстанції ОСОБА_2 було роз`яснено, що відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви про поділ спільного майна подружжя не позбавляє відповідача права пред`явити позов із такими вимогами у загальному порядку, а тому права відповідача можуть бути захищені у інший спосіб, тобто шляхом пред`явлення позову в загальному порядку. Отже, відмову в прийнятті зустрічного позову та його повернення не можна вважати обмеженням доступу до правосуддя в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .Всупереч наведеному, ОСОБА_2 своїм правом не скористався.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права , оскільки справу було розглянуто за його відсутності,оскільки спростовуються матеріалами справ.

Відповідно до частини першої статті 158 Цивільного процесуального кодексу України розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із частиною першою статті 169 ЦПК України встановлено, що суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких нема відомостей, що їм вручені судові повістки

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач був обізнаний про хід розгляду справи, подавав клопотання, долучав докази.

Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 від 24 травня 2023, які він подав через канцелярію суду, в якій просить винести рішення по справі без судового засідання, враховуючи зазначене у заяві (а.с. 144-145).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 7,19, 367, 369, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: О.О. Тимченко

Судді: В.П. Зубакова

В.О. Остапенко

Повний текст постанови складений 15 листопада 2023 року.

Головуючий О.О. Тимченко