ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9417/23 Справа № 175/402/23 Суддя у 1-й інстанції - Журавель Т. С. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням за його зареєстрованою адресою, оскільки не проживає в ній більше 28 років, комунальні послуги не сплачує, ніяких його речей в квартирі немає.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Слобожанська селищна рада Дніпровського району Дніпропетровської області, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Перспектива» Слобожанської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до ордеру на житлове приміщення №75 від 30.03.1994 року, виданий Дніпропетровською районною державною адміністрацією, квартира АДРЕСА_1 , площею 39,84 кв. м. передана на зайняття та користування ОСОБА_5 у складі сім`ї з 4 осіб, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 чоловіка, ОСОБА_2 сина та ОСОБА_3 дочки.

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , повторно виданого Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 22.12.2022 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 28.11.2022 року зроблено актовий запис про смерть №1966.

Як вбачається з довідки про склад сім`ї №2968, виданої Слобожанською селищною радою від 23.12.2022 року, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 . ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 - знята з реєстрації 22.12.2022 року.

Актами про не проживання особи за місцем реєстрації від 29.10.2022 року та від 20.12.2022 року засвідчених начальником ЖЕК, передбачено, що за адресою: АДРЕСА_2 , починаючи з 1994 року, громадянин ОСОБА_2 фактично не проживає.

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 23.12.2022 року, від 23.01.2023 року, від 10.03.2023 року, затверджених рішеннями виконавчого комітету Слобожанської селищної ради від 23.11.2022 року №519, на час обстеження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , в квартирі знаходилися ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_7 одній із кімнат проживає ОСОБА_1 зі своєю співмешканкою, в другій кімнаті проживає брат заявника ОСОБА_4 , в третій кімнаті проживає ОСОБА_3 . Зі слів сусідів ОСОБА_2 не проживає у квартирі та за даною адресою не буває.

Представником відповідача було зроблено адвокатський запит від 21.02.2023 року, вих. №010/23-АЗ щодо отримання інформації, а саме: з яких підстав складалися акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 23.12.2022 року та від 23.01.2023 року за наслідками обстеження квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 ; та отримання належним чином засвідчені витяги з Журналу реєстрації актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї на підтвердження фактів реєстрації вищевказаних актів.

Згідно відповіді на запит від 27.02.2023 року №01-23/114, виданої Комунальним закладом «Центр надання соціальних послуг» Слобожанської селищної ради, вихід за місцем проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 було здійснено у зв`язку з отриманням повідомлень про сім`ю/особу, яка перебуває у складних життєвих обставинах, які надійшли на адресу Центру від відділу соціального захисту населення Слобожанської селищної ради. Факт та форма проведеної роботи, зокрема складання акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї зафіксовано в журналі реєстрації повідомлень/інформації про сім`ю/особу, яка перебуває у складних життєвих обставинах.

В матеріалах справи наявні квитанції з ПриватБанку за період з 2021 року по 2022 року, згідно яких відповідачем здійснювалися платежі у магазинах та знімалася готівка у банкоматах, розташованих у смт. Слобожанське, Дніпровський район, Дніпропетровська область.

Відповідно до талону-повідомлення Єдиного обліку №3154 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 08.03.2023 року о 15 год 01 хв ОСОБА_2 не може потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ОСОБА_1 або сестра змінили замки, коли саме не знає. Останній раз заявник був у квартирі 02.03.2023 року.

Згідно талону-повідомлення Єдиного обліку №2254 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, 13.03.2023 року о 17 год 29 хв ОСОБА_2 не може потрапити до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки були замінені замки. На думку заявника сестра ОСОБА_3 перебувала у той момент вдома, про що повідомили сусіди, проте навмисно не впускала ОСОБА_2 до квартири.

Згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення від 24.03.2023 року, відповідач звертався до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з листами, в яких просив повідомити його про підставу зміни замків у квартирі за його зареєстрованим місцем проживання та надати можливість зробити дублікат ключів від вхідних дверей.

Суд першої інстанції критично поставився до наданих позивачем актів про не проживання особи за місцем реєстрації, оскільки в акті відсутні відомості про дослідження житла за адресою: АДРЕСА_2 на предмет проживання в ньому відповідача.

Також у судовому засіданні позивач вказав, що особи, які підписали акти, не були присутні одночасно безпосередньо під час їх складання. Крім того, акти не містять даних на підставі яких особи, які їх підписали, дійшли висновку про відсутність відповідача за вказаною адресою, а тільки зазначено про його відсутність з 1994 року.

При цьому суд зауважив, що шляхом складання акту можливо підтвердити наявність певних обставин саме на момент його складання, а не за період часу. Крім того, вищезазначені акти не завірені начальником ЖЕК належним чином.

Крім того, суд при допиті свідків дійшов висновку, що допитані у судовому засіданні свідки проживають у багатоповерховому будинку та не мають змоги постійного спостереження за квартирою АДРЕСА_3 на предмет проживання у ній відповідача. При цьому свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_2 не заперечували факт того, що відповідач періодично з`являється у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та проживає у ній.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, оскільки вимоги є не доведеними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 Житлового кодексу Української РСР).

Аналіз змісту статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: 1) не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; 2) відсутність поважних причин такого не проживання.

Збереження житлового приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року в справі № 361/6668/15 зроблено висновок, що: «основною умовою втрати права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 107 ЖК Української РСР, є наявність у наймача або члена його сім`ї іншого постійного місця проживання. При цьому слід встановити таке місце проживання із зазначенням його адреси та дослідити належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд до іншого населеного пункту, укладення трудового договору на невизначений строк тощо)».

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил Цивільного процесуального кодексу України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Вирішуючи даний спір суд з`ясовує обставини справи та надати їм правову оцінку з урахуванням встановлених обставин справи за допомогою «трискладового тесту» як юридичної конструкції, який є засобом перевірки необхідності втручання в права особи.

Суд зауважує, що зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома або недбала поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При розгляді справи щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням суд має встановити наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Отже, саме причини та строк не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні є предметом доказування у справі про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обов`язок доказування даних обставин покладається на сторону позивача.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову.

При цьому в матеріалах справи наявні докази щодо вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням, про що свідчать неодноразові звернення до Національної поліції №3154 від 08.03.2023 року та №2254 від 13.03.2023 року та листи, направленні на адресу: АДРЕСА_2 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач не втратив інтерес до спірного житла, проте внаслідок вчинення перешкод з боку осіб, які також проживають у даному приміщенні, не мав змоги реалізувати своє законне право на користування квартирою.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційних скаргах, були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: