КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1227/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Бєлоус В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Алпатьєвої Наталі Юріївни на рішення Подільського районного суду міста Києва від 2 березня 2021 року (суддя Гребенюк В.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

встановив:

у вересні 2017р. позивачка звернулася до суду з позовом та, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати об`єктом права спільної власності подружжя автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 208 613грн, поділити спільне майно подружжя (автомобіль), яке є об`єктом спільної сумісної власності, відступивши від рівності часток, виділити із спільної власності відповідачу автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартістю 208 613грн, стягнути на її користь, як компенсацію різниці вартості спільного майна подружжя, 146 000грн (70% вартості вказаного автомобіля), так як з нею проживають діти, стягнути з відповідача витрати на проведення експертизи у сумі 489грн, витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що 9 листопада 2013 року уклала з відповідачем шлюб, мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з нею в однокімнатній квартирі в м. Чернігові.

Позивачка зазначала, що за час подружнього життя за спільні кошти вони у вересні 2014 році придбали легковий вантажопасажирський автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого відповідно до звіту експертного товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу від 1 червня 2017 року складає 208 613грн.

Позивач зазначала, що право власності на спірний автомобіль оформлено на неї, але правовстановлюючі документи знаходяться у відповідача, який відмовляється їх передати, та вони не домовилися про порядок поділу спільного майна.

Позивачка посилалася на те, що згідно експертного звіту товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу про дійсну вартість автомобіля від 1 червня 2017 року, його вартість складає 208 613грн. Оскільки автомобілем користується тільки

відповідач у власних цілях, вона проживає разом із двома дітьми в однокімнатній квартирі у м. Чернігові, у подальшому такого житла для них буде недостатньо, тому вона просить відступити від рівності часток і визнати за нею більшу частку у спільному майні.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 2 березня 2021 року, у якому виправлена описка ухвалою суду від 27 липня 2021 року, позов задоволено частково, визнано автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , спільною сумісною власністю подружжя; поділено автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , відступивши від рівності часток; виділено із спільної сумісної власності подружжя автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у власність ОСОБА_1 ; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 125 200грн, а також судові витрати за проведення оцінки автомобіля у розмірі 498грн та судовий збір у розмірі 1252грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Алпатьєва Н.Ю. просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник відповідача посилається на порушення судом норм процесуального права, оскільки копія заяви позивачки про уточнення позовних вимог не надсилалася відповідачеві, як того вимагає закон, а була надана в суді і була прийнята судом після того, як розпочався розгляд справи по суті, що також суперечить нормам чинного законодавства. Крім того, вказана заява підписана не позивачем, а іншою особою без посилання на її повноваження.

Представник відповідача посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, оскільки суд взяв до уваги висновок експерта від 1 липня 2017 року, наданого позивачем до позову, відповідно до якого ринкова вартість спірного автомобіля станом на 1 червня 2017 року становила 208 613грн. Однак вказаний висновок було зроблено без огляду спірного транспортного засобу, а тому він є неналежним доказом. При цьому суд безпідставно посилається на роз`яснення відповідачу права заявити клопотання про призначення експертизи, оскільки такого права відповідачу роз`яснено не було, хоча відповідач був у ньому зацікавлений, так як розгляд справи тривав значний період, а автомобіль у цей час експлуатувався, що впливало на його вартість.

Представник відповідача зазначає, що судом не надана оцінка документам, наданим відповідачем у підтвердження своїх тверджень, що автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача, а саме кредитний договір, який він погашав за власні кошти, довідка про отримання грошових коштів на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Також представник відповідача вважає, що суд без вагомих причин та належного обґрунтування відступив від рівності часток, оскільки до відзиву відповідачем надавалася довідка про щомісячне утримання з його заробітної плати аліментів на дітей на користь позивачки. Крім того, проживання дітей з позивачкою само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя при поділі майна. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного транспортного засобу, позивачкою не доведено.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що уточнену позовну заяву було подано з дотриманням вимог процесуального законодавства, оскільки згідно ст. 31 ЦПК України, вона мала право подати заяву про збільшення чи зменшення позовних вимог протягом усього часу розгляду справи до ухвалення судом рішення.

Також, позивачка зазначає, що матеріали справи не містять доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за особисті кошти відповідача. При цьому висновок експерта, щодо визначення вартості транспортного засобу, є належним доказом, оскільки експерт використав порівняльний підхід, здійснивши вибірку та порівняння цін на аналогічні автомобілі на території України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідача ОСОБА_1 , який апеляційну скаргу підтримав, пояснення позивачки ОСОБА_2 , яка проти апеляційної скарги заперечувала, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 9 листопада 2013 року, мають двох доньок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які після припинення шлюбних стосунків сторін проживають разом з матір`ю (с.с.6-8 т.1).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , 2 вересня 2014 року ОСОБА_2 набула право власності на транспортний засіб Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (с.с.4 т.1).

Під час судового розгляду відповідач не заперечував, що після припинення шлюбних стосунків автомобіль перебуває у його користуванні.

Згідно звіту експертного товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу, складеного експертною фірмою «Еталон» 1 червня 2017 року та підписаний експертом Усенко О.В. , ринкова вартість вантажопасажирського автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , станом на 1 червня 2017 року становить 208 613грн (с.с.10-14 т.1).

Зі змісту висновку вбачається, що ринкова вартість автомобіля визначалася експертом без огляду транспортного засобу.

До відзиву на позовну заяву відповідач додав копію звіту експертного товарознавчого дослідження з оцінки транспортного засобу, складеного експертною фірмою «Еталон» 21 червня 2018 року та підписаний експертом Усенко О.В. , відповідно до якого дійсна ринкова вартість автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 141 947грн (с.с.69-79 т.1).

Зі змісту цього звіту вбачається, що експертом проводився огляд спірного транспортного засобу.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів факту придбання автомобіля за особисті кошти, відтак він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними.

Визначаючи вартість спірного автомобіля, суд першої інстанції прийняв до уваги звіт експертного дослідження, наданий позивачкою, пославшись на те, що відповідач подав свій звіт лише через рік після звернення позивачки до суду з позовом, тому такий звіт не враховує дійсний технічний стан автомобіля.

Також суд першої інстанції вважав за можливе відступити від рівності часток при поділі майна, виділити автомобіль у власність відповідача, стягнувши з нього грошову компенсацію.

Проте, повністю погодитися з висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з таких підстав.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зроблено висновок про те, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У підтвердження своїх доводів, що спірний автомобіль був придбаний за його особисті кошти, відповідач посилався на свої доходи, які він отримував в якості заробітної плати за місцем проходження служби (с.с.89-90 т.1), укладення ним 24 вересня 2014 року

договору позики (с.с.91-94 т.1) та кредитного договору 15 вересня 2014 року з ПАТ «Платинум банк» (с.с.95-98 т.1).

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на

які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що зазначені відповідачем докази не спростовують презумпцію спільності сумісного майна подружжя, оскільки трудові доходи відповідача, в силу положень статті 61 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, договори позики та кредиту були укладені у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і відповідачем не надано належних та достатніх доказів у підтвердження того, що позика та кредит ним поверталися після припинення шлюбних відносин з позивачкою.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , є спільною сумісною власністю сторін.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та

інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

З огляду на зазначені норми матеріального права, за загальним правилом, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зроблений правовий висновок, що «приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні».

Позивачка, звертаючись до суду з даним позовом, просила здійснити поділ їх спільного з відповідачем майна, шляхом виділення автомобіля у натурі відповідачу та стягнення з нього матеріальної компенсації вартості її частки, при цьому, відступивши від рівності часток подружжя.

Враховуючи, що спірний транспортний засіб є неподільною річчю, перебуває у користуванні відповідача, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у порядку поділу майна подружжя ОСОБА_1 транспортний засіб необхідно передати у власність відповідача, стягнувши з нього компенсацію вартості частки, яка належала позивачці.

Разом з цим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

У частинах другій, третій статті 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності:

- при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї;

- за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20, від 24 квітня 2023 року в справі № 462/1024/21, від 30 листопада 2022 року в справі № 373/185/21, під час вирішення спору

про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Із аналізу наведених норми права та усталеної практики Верховного Суду вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Разом з цим, позивачкою суду не було надано доказів, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні доньок, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Не доведено позивачкою і той факт, що розмір аліментів, які вона отримує на утримання доньок, є недостатнім для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування.

Проживання двох дітей сторін разом з позивачкою, не є підставою для зміни рівності часток подружжя при поділі спільного майна, відповідно до положень ст. 70 СК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачці підлягає виплаті компенсація частки вартості спірного автомобіля.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції сторонами було подано два звіти про оцінку вартості автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , які виконані одним експертом, однак містять різні вартісні оцінки ринкової вартості спірного автомобіля.

Відповідно до пункту 3.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2/2092, основним підходом до визначення ринкової вартості КТЗ є порівняльний підхід. Порівняльний підхід ґрунтується на аналізі цін продажу (пропозиції) КТЗ, ідентичних або аналогічних оцінюваному на первинному чи вторинному ринках КТЗ, з відповідним коригуванням, що враховує відмінності між об`єктом порівняння та об`єктом оцінки.

Пунктом 4.1. Методики передбачено, що оцінка КТЗ передбачає урахування технічних, технологічних характеристик та особливостей об`єкта оцінки, умов його експлуатації, обслуговування та зберігання, технічного стану на підставі відповідної

технічної, довідкової, облікової документації та обстежень.

Колегія суддів враховує, що звіт оцінки транспортного засобу від 1 червня 2017 року був складений без огляду транспортного засобу, хоча він відповідачем реалізований не був і позивачка не була позбавлена можливості заявити під час судового розгляду клопотання про призначення відповідної експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля.

Колегія суддів вважає, що для визначення вартості спірного транспортного засобу необхідно враховувати звіт оцінки транспортного засобу від 21 червня 2018 року, який складений після огляду автомобіля.

Таким чином, розмір грошової компенсації за частку вартості транспортного засобу становить 70 973,50грн (141 947грн х 50 %).

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, однак неправильно застосував норми матеріального права при вирішенні даного спору, тому рішення суду підлягає зміні.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи із розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 709,74грн. (70 973,74грн х 1 %).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Алпатьєвої Наталі Юріївни задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 2 березня 2021 року змінити.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 та користь ОСОБА_2 компенсацію частки вартості автомобіля Volkswagen Transporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у сумі 70 973грн 50коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 709грн 74коп.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків. Зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук