Справа № 369/8294/23
Провадження №2/369/4562/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Волчко А.Я.,

при секретарі Лоу А.

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділу у Лиманського районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області державного кадастрового реєстратора Рубченко О.В., приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Федотової Ольги Віталіївни, міськрайонного управління у Києво-Святошинського районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, передачу земельної ділянки у власність, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділу у Лиманського районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області державного кадастрового реєстратора Рубченко О.В., приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Федотової Ольги Віталіївни, міськрайонного управління у Києво-Святошинського районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, передачу земельної ділянки у власність.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду 06.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд цивільної справи вирішено здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Через систему «Електронний суд» від 22.11.2023 позивач ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,12 та за кадастровим номером :01:008:5163 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться в межах села Віта-Поштова Фастівського району Київської області та перебуває у власності ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), до набрання судовим рішенням у справі №369/8294/23 законної сили.

В обґрунтування необхідності забезпечення позову позивач зазначив, що у власності Відповідача 3 ( ОСОБА_3 ) перебуває земельна ділянка за кадастровим номером :01:008:5163, законність формування, передачі у власність та подальшого відчуження якої є предметом розгляду у даній справі. Так, фактична та юридична доля вказаної земельної ділянки на даний час прямо залежить від поведінки Відповідача, який може відчужити (продати, подарувати, тощо) або будь-яким іншим чином розпорядитися цією земельною ділянкою, що призведе до неможливості виконання рішення суду в даній справі у випадку його винесення на його користь, оскільки в цьому разі фактично буде відсутній предмет спору як такий. Також звертає увагу на ту обставину, що Відповідач 2 ( ОСОБА_2 ) після того, як внаслідок неправомірних рішень Віто-Поштової сільської ради отримав земельну ділянку у свою власність, небезпідставно розуміючи та усвідомлюючи ризик того, що його право власності на неї може бути скасоване у зв`язку з його правомірними претензіями та необхідними юридичними діями в цьому напрямку, прийняв рішення здійснити її продаж Відповідачу 3 задля мінімізації вказаних ризиків, шо вже на даний час ускладнило для нього юридичну процедуру скасування державної реєстрації права власності Відповідача 3 на вказану земельну ділянку. Якщо ж Відповідач 3 ще раз здійснить подальше відчуження земельної ділянки за кадастровим номером :01:008:5163 іншій особі, виконати рішення суду у разі задоволення вимог позовної заяви буде просто неможливо Іншими словами, нічого не перешкоджає Відповідачу 3 до моменту вступу в законну силу рішення суду по даній справі вкотре використати вже попередньо перевірений спосіб та здійснити чергове подальше відчуження вказаної земельної ділянки третій особі задля того, щоб усунути навіть теоретичну можливість виконати рішення суду у випадку задоволення позовних вимог. Тобто, вищезазначені обставини вказують на існування реальної загрози невиконання рішення суду у разі задоволення позову. Тому вважає, що наявність ризиків відчуження вказаної земельної ділянки, тобто наявність у Відповідача 3 наміру її відчужити об`єктивно неможливо матеріально (документально) підтвердити, оскільки такий намір виражається у формі бажання, яке має виключно нематеріальну (недокументальну) форму і докази такого наміру не існують та не можуть існувати як такі. Відповідач 3 не має встановленого законом обов`язку повідомляти його або іншим чином публічно заявити про свій намір відчужити вказану земельну ділянку, тому підтвердити його наявність доказовим шляхом неможливо апріорі.

Отже, вважає, що накладення арешту, лише тимчасово, до набрання рішенням суду у даній справі законної сили, обмежить право Відповідача 3 розпоряджатися земельною ділянкою чим допоможе уникнути більш потенційно серйозних наслідків для нього, настання яких з огляду на попередній досвід реально можливе у випадку відчуження її Відповідачем 3 до набрання рішенням суду законної сили. Тобто наслідки тимчасового обмеження права Відповідача 3 розпоряджатися земельною ділянкою взагалі неспівмірні з потенційними негативними наслідками, описаними вище, які з високою вірогідністю матимуть місце для нього у разі невжиття заходів забезпечення позову.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення

Розглянувши заяву, всебічно та повно дослідивши доводи позивача, суд приходить до висновку, що заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Питання щодо забезпечення позову регламентуються приписами глави 10 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст.150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, в тому числі забороною вчиняти певні дії.

Виходячи з зазначених норм чинного законодавства України, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Отже, при поданні заяви про забезпечення позову не достатньо послатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи - підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не мотивував, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, передбачених цим Кодексом.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, заборона вчиняти певні дії. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Враховуючи, що предметом позову є вимоги немайнового характеру, про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, про передачу земельної ділянки у власність, а тому в разі задоволення позову рішення суду не підлягатиме примусовому виконанню, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду. Отже, такі заходи забезпечення позову не відповідають змісту порушеного, на думку заявника, права, та не будуть співмірними із заявленими вимогами.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20.

Отже, заявником не наведено належного та достатнього обґрунтування необхідності забезпечення позову, не надано будь-яких доказів у підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

На підставі вище викладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову та імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. ст. 149 - 150, 153, 259, 260, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, відділу у Лиманського районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області державного кадастрового реєстратора Рубченко О.В., приватного нотаріуса Бучанського районного нотаріального округу Київської області Федотової Ольги Віталіївни, міськрайонного управління у Києво-Святошинського районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити певні дії, передачу земельної ділянки у власність - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається учасниками справи до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Андрій ВОЛЧКО