Справа № 461/2398/23 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/1745/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

розглянувши у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк про стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

03.04.2023 представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ «Ідея Банк» у якому просив стягнути безпідставно сплачену плату за кредитне обслуговування в сумі 6279 грн 84 коп., а також витрати на правову допомогу у розмірі 12000 грн 00 коп.

В обґрунтування вимог зазначив, що 24.03.2012 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № В64.106.74681, згідно п. 1.1 Договору, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 16354 грн 00 коп. Відповідно до п. 1.5 за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування у загальному розмірі 1,6000% щомісячно від початкової суми кредиту. Додатком № 1 до Договору визначено графік щомісячних внесків за кредитним договором та визначено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості. Вказує, що позивачем було сплачено плату за обслуговування кредитної заборгованості за даним кредитним договором у сумі 6279 грн 84 коп. Вважає, що п. 1.5 кредитного договору № В64.106.74681 від 24.03.2012 є нікчемним, а сплачена на його підставі плата за обслуговування кредитної заборгованості підлягає поверненню, оскільки нікчемність вказаного пункту кредитного договору свідчить про відсутність підстави нарахування та отримання банком плати за обслуговування кредиту. Просить позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 03 травня 2023 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Вказує, що пункт 1.5 Договору суперечить положенням закону. Так, у постанові від 13.07.2022 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що умова договору про споживчий кредит щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною. Відтак, суд безпідставно не стягнув на користь позивача сплачені платежі по комісії з огляду на нікчемність пункту кредитного договору.

Щодо застосування строків позовної давності. Так, апелянт зазначає, що предметом спору є не визнання правочину недійсним, а застосування наслідків нікчемного правочину. Незалежно від волевиявлення сторін нікчемного правочину його недійсність встановлена законом і для його визнання недійсним не потрібно звертатися до суду. Якщо нікчемний правочин є недійсним під час його укладання, нікчемність не зникає після трьох років, а зберігається. Законом не встановлений строк для пред`явлення вимоги про виконання відповідачем свого обов`язку, тобто кредитор має право пред`явити таку вимогу у будь - який час. ОСОБА_1 скеровувала вимогу про повернення коштів на адресу відповідача 22.03.2023, проте останнім коштів не повернуто, у зв`язку з чим у неї виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав.

Просить рішення скасувати, позов задовольнити повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи судом апеляційної інстанції проведено без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частковоз таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 24.03.2012 між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № В64.106.74681 строком до 24.03.2014.

Згідно п. 1.1 наведеного договору, банк надає позичальнику кредит на поточні потреби в сумі 16354 грн 00 коп. включно витрати на страховий платіж (у разі наявності), а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за кредитне обслуговування) і комісію згідно з умовами договору та Додатку № 1 від 24.03.2012 до даного договору, який становить його невід`ємну частину.

Пунктом 1.2 кредитного договору встановлено, що банк надає кредит строком на 24 місяці. Датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на поточний рахунок видачі коштів у готівковій формі або для оплати за реквізитами вказаними позичальником (при безготівковому переказі коштів).

Відповідно до п. 1.3 договору, позичальник доручає та надає розпорядження банку за рахунок кредитних коштів здійснити оплату суми страхового платежу належної страховику від імені позичальника, як страхувальника (застрахованої особи), відповідно до договору добровільного страхування життя на умовах визначених у розділі 4 даного договору.

За користування кредитом позичальник сплачує проценти у розмірі 15.000% річних від залишкової суми кредиту (п. 1.4 Кредитного договору № В64.106.74681 від 24.03.2012).

Пунктом 1.5 договору встановлено, що за обслуговування кредиту банком, позичальник сплачує плату за кредитне обслуговування у загальному розмірі 1.6000% щомісячно від початкової суми кредиту.

Ставка процентів та плата за кредитне обслуговування, передбачені договором, є стабільними і не змінюються під час всього періоду користування кредитом.

18.04.2023 від представника АТ «Ідея Банк» ? Трофімової Л.А. надійшла заява про застосування термінів позовної давності. Зі змісту заяви вбачається, що відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у банку є право встановлювати у кредитному договорі № В64.106.74681 від 24.03.2012 комісію за обслуговування кредиту, а відтак відмовив за безпідставністю.

Однак, з таким висновком колегія суддів не може погодитися повністю, виходячи з наступного.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абз. 2, 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

З наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення і у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17 (провадження № 61-21827св18).

За наведених обставин колегія судів приходить до висновку про нікчемність пункту 1.5 Кредитного договору і доводи апеляційної скарги цього висновку не спростовують.

Разом з тим від представника відповідача надійшла заява від 18.04.2023 про застосування строків позовної давності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч. 3 ст. 261 ЦК України).

Частина третя статті 261 ЦК України є спеціальною нормою стосовно частини першої статті 261 ЦК України. Законодавець у частині третій статті 261 ЦК України передбачив особливості початку перебігу позовної давності.

Враховуючи наведене, перебіг позовної давності розпочався 24.04.2012, оскільки в цей день було здійснено списання (перерахування) коштів, що вказувало на його виконання.

За таких обставин, враховуючи, що позивачка пред`явила позов лише 03.04.2023, тобто з пропуском позовної давності, а відповідачем подано клопотання про застосування позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції, шляхом викладення мотивувальної частини рішення у редакції цієї постанови.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 03 травня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення у редакції цієї постанови.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено: 16.11.2023

Головуючий

Судді