Провадження №2/523/2396/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" серпня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судового засідання Мішаглі Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якому позивач просив визнати частково недійсним у частині покупця ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського районного округу Гребенюк І.М. 24 травня 2013 року за р. № 1181, перевівши право покупця 1/2 частини квартири за цим договором з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що 25 березня 2003 року рішенням Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області № 161/32 позивачу надано у приватну власність із земель запасу (житлова та громадська забудова) селищної ради земельну ділянку площею 0,0638 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 . На підставі зазначеного рішення Авангардівської селищної ради Овідіопольського району Одеської області на ім`я позивача було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 022342 від 23.02.2004 р. 30 травня 2006 року позивач продав вказану земельну ділянку за 46 307,00 грн. На наступний день, за 12 680,00 грн. - кошти отримані від продажу земельної ділянки, яка перебувала у особистій приватній власності позивача, придбано квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 . 07 травня 2013 року вказану квартиру продано за 487 573,00 грн.

24 травня 2013 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як продавцями, та ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського районного округу Гребенюк І.М. за р. № 1181.

Посилаючись на те, що квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , яка належала ОСОБА_1 , та яка, в свою чергу, була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки, отриманої ОСОБА_1 в порядку безкоштовної приватизації, при цьому відповідач не отримувала доходу, за рахунок якого вона мала змогу придбати частину квартири, що підтверджує факт придбання квартири повністю за особисті кошти позивача, просив визнати недійсним договір в частині, що стосується покупця ОСОБА_2 , і визнати покупцем за цим договором позивача, як особу за рахунок якої і для якої фактично укладався договір.

В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Гакман Г.М. , в якому останній просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Відзив мотивований тим, що 30 жовтня 1999 року між сторонами зареєстровано шлюб. У період шлюбу, а саме у 2003 році, за клопотанням батьків відповідача ОСОБА_2 , які тривалий час працювали в радгоспі «Авангард», за заявою глави молодої сім`ї ОСОБА_1 , Авангардівська селищна рада ухвалила рішення №161/32 від 25.03.2003 про надання у власність із земель запасу селищної ради земельну ділянку площею 0,0638 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_2 .

30 травня 2006 року відповідач ОСОБА_2 за погодження на той час чоловіком- позивачем ОСОБА_1 , про що відзначається у договорі купівлі-продажу зареєстрованому в реєстрі за № 3526, продали свою власність, яка набута під час шлюбу, тобто земельну ділянку площею 0,0638 га для будівництва житлового будинку по

АДРЕСА_5 травня 2006 року сторони знаходячись у зареєстрованому шлюбі і будучи подружжями, за обоюдним погодженням, про що відзначається у договорі, за договором купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №1998, була придбана житлова квартира, загальною площею 45,6 кв.м. під № 202 за адресою: АДРЕСА_6 , яка стала власністю подружжя.

21 листопада 2007 року шлюб між сторонами розірвано.

29 травня 2010 року сторони повторно зареєстрували шлюб .

07 травня 2013 року сторони, знаходячись у зареєстрованому шлюбі і будучи подружжями, за обоюдним погодженням, про що відзначається у договорі, за договором купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №908, була відчужена житлова квартира, загальною площею 45,6 кв.м. під № 202 за адресою: АДРЕСА_6 , яка була власністю подружжя.

24 травня 2013 року сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі і будучи подружжями, за обоюдним погодженням подружжя збоку продавця та покупця, про що відзначається у договорі, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за №1181, була придбана квартира, загальною площею 68,4 кв.м., під №61, за адресою: АДРЕСА_7 , яка стала власністю подружжя.

Представник відповідача вказує на те, що підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлової квартири АДРЕСА_8 , в частині покупця цієї квартири ОСОБА_2 , немає.

Крім того зазначає, що договір складений 24 травня 2013 року в присутності позивача, і на момент правочину та після нього у нього не було ніяких претензій щодо порушеного нібито його права з моменту придбання до дати подання позову до суду, тобто упродовж більше 8 років, а тому договір купівлі-продажу є чинним, в свою чергу, строки позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом сплили ще 24 травня 2016 року (а.с.30-37).

В матеріалах справи наявна відповідь на відзив представника позивача ОСОБА_1 адвоката Шестопалова О.О. в якому сторона позивача просила відхилити доводи представника відповідача та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі. Так, сторона позивача зазначає, що земельна ділянка площею 0,0638 га по АДРЕСА_2 , отримана позивачем ОСОБА_1 на підставі ст. 118 Земельного Кодексу України в межах норм безоплатної приватизації, а тому відповідно до ст. 59 Сімейного кодексу України є його особистою приватною власністю.

В подальшому, саме за рахунок коштів, отриманих від продажу зазначеної земельної ділянки було придбано спочатку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а в подальшому, після продажу цієї квартири, придбано спірну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Представник позивача вказує на те, що відповідачем під час придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , було введено позивача в оману, що квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, тому після її продажу та купівлі нової квартиру, останню необхідно оформити на кожного із подружжя в рівних частках.

Щодо пропуску строку позовної давності вказав, що під час укладання договору купівлі-продажу 24 травня 2013 року, позивач надаючи згоду на укладення договору в частині покупця частини квартири, керувався роз`ясненням нотаріуса під час укладання договору купівлі -продажу квартири за адресою: АДРЕСА_3 , а саме що остання є спільною сумісною власністю подружжя. Лише після того як, відповідач почала чинити перешкоди позивачу у доступі до належного йому майна, позивач звернувся до фахівців в галузі права, які повідомили йому про факт введення в оману щодо майна, яке належало позивачу на праві приватної власності (а.с.75-77).

В матеріалах справи наявні додаткові пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Сторожук Д.І., в яких сторона позивача просила визнати поважними пропущення строку подання позовної заяви по справі № 523/21080/21 та поновити процесуальний строк, задовольнити позовні вимоги. Представник позивача додаткового зазначив, що земельна ділянка площею 0,0638 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 , належала позивачу на праві приватної власності, і навіть будучи у шлюбних відносинах з відповідачем, остання не мала ніякого права власності на зазначену вище земельну ділянку.

Зазначив, що земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, лише у період з 8 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, вважається спільною сумісною власністю подружжя. У інших випадках таке майно належить до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Послався на положення, що міститься у постанові К ЦС ВС від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17.

Купівля квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відбулася через 17 днів за кошти отримані від продажу квартири, яка належала на праві приватної власності ОСОБА_1 і не була в сумісній власності подружжя, оскільки придбана за особисті грошові кошти позивача. Втім, під впливом оману, будучи, не обізнаним в правовому полі та не усвідомлюючи наслідки укладання 24 травня 2013 року правочину договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 підписав такий договір (а.с.131-134).

Щодо причин пропуску строку звернення до суду, додатково пояснив, що позивач лише у вересні 2021 року, після того як відповідач почала чинити перешкоди у доступі до квартири, звернувся до адвоката і дізнався про порушення своїх майнових прав (а.с.131-135).

Представник позивача ОСОБА_6 адвокат Сторожук І.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гакман М.С. в судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що позивач та відповідач по справі з 30 жовтня 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 23 лютого 2004 року вбачається, що ОСОБА_1 на підставі рішення Аванградівської селищної ради № 161-32/VIII-3 від 25 березня 2003 року, набув право власності на земельну ділянку розташовану на території АДРЕСА_2 , цільове призначення: будівництво та обслуговування жилого будинку господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку на право постійного користування землею, договорів оренди за № 095 ( а.с.6).

30 травня 2006 року між ОСОБА_1 , як продавцем, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_2 , та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , як покупцями, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. за р. № 3526, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупців належну йому на праві власності земельну ділянку прощею 0, 0638 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 31 травня 2006 року, засвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за №19980, ОСОБА_2 , діючи від імені ОСОБА_1 , придбала у власність квартиру, загальною площею 45,6 кв.м., під № 202 за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.9-10).

21 листопада 2007 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копіює свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 (а.с.57).

29 травня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 ( а.с.58).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 07 травня 2013 року ОСОБА_1 , за згодою дружини ОСОБА_2 , продав квартиру, загальною площею 45,6 кв.м. під № 202 за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №908 (а.с.60-61).

24 травня 2013 року позивач ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , придбали в рівних частках квартиру під АДРЕСА_8 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1181 (а.с.62).

Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3903834, №3903630, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності в розмірі по частці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.63,64).

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Спір у справі виник у зв`язку з оспорюванням позивачем дійсності договору купівлі-продажу квартири у частині покупця ОСОБА_2 .

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що саме за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки належної йому на праві особистої приватної власності, було придбано спочатку квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а в подальшому, після продажу цієї квартири, придбано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, відповідачем під час придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , було введено позивача в оману, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є спільною сумісною власністю подружжя, тому після її продажу та купівлі нової квартиру, останню необхідно оформити на кожного із подружжя в рівних частках.

За таких обставин, позивач вважає, що відповідач ввела його в оману щодо майна, яке належало йому на праві особистої приватної власності.

В силу ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 229 Цивільного кодексу України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230-233 Цивільного кодексу України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тобто обман має місце, коли задля вчинення правочину або надається невірна інформація, або вона замовчується. Причому це робиться навмисно, з метою, аби правочин було вчинено. Усі ці обставини - наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 Цивільного кодексу України може бути визнаний судом недійсним. Отже позивач має довести наявність одночасно трьох складових, а саме: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, наявність обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 Цивільного кодексу України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.07.2019 у справі №910/9879/18.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Верховним Судом у постанові від 28.01.2021 у справі № 910/17743/18.

Будь-яких доказів, які б свідчили про обман з боку відповідача позивач та його представник суду не надали.

Як зазначалось вище для встановлення обставин вчинення правочину під впливом обману на позивача покладається обов`язок з доведення наявності трьох складових: наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману.

Так позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду жодного доказу в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір купівлі-продажу вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що ним неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення, як і доказів, що квартира фактично була придбана саме за кошти позивача отримані від продажу майна, що належало йому на праві особистої приватної власності і для нього.

При цьому, посилання сторони позивача лише на необізнаність в правовому полі не може свідчити про те, що оскаржуваний договір ним був укладений під впливом обману та не є підставою за вищезазначених обставин для визнання недійсним вказаного договору в частині покупця ОСОБА_2 .

Згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Таким чином, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, враховуючи, що позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження позовних вимог та порушення відповідачем прав позивача, суд вважає позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В постанові Верховного Суду від 21.10.2020 у справі № 509/3589/16-ц вказано, що сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.

У відзиві на позовну заяву сторона відповідача зазначає про сплив строку позовної давності для звернення позивача з вказаним позовом, при цьому не заявлено про застосування позовної давності.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 3, 12, 81, 141, 259, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 11.08.2023 року.

Суддя