Справа № 465/3087/21 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/2002/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Псярук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми та інфляційних витрат,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до Франківського районного суду м.Львова із позовом в порядку цивільного судочинства, в якому просить стягнути з відповідача проценти від простроченої суми заборгованості та інфляційні витрати у загальній сумі 260 668,96 грн за ст. 625 ЦК України, покликаючись на неналежне виконання взятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 260 668,96 грн заборгованості.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 3910,03 грн судового збору.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Звертає увагу на те, що за змістом п. 2.3 кредитного договору № 390 від 04.04.2007 кінцевий строк його погашення, в тому числі і сплати відсотків спливав 04.04.2014, отже термін дії самого договору завершився, окрім того самим своїм зверненням із позовом до суду в 2013 році ТзОВ «Кредитні Ініціативи» фактично визнало факт дострокового припинення кредитного договору, передавши такий спір на вирішення суду. За таких обставин, задоволення судом першої інстанції позовних вимог є безпідставним, оскільки зобов`язання між сторонами спору, які первинно виникли в силу укладення кредитного договору № 390 від 04.04.2007 завершилися внаслідок одностороннього рішення кредитора про дострокове припинення дії договору та звернення до суду із позовом про стягнення залишку заборгованості, проте як договір, так і судове рішення з приводу правовідносин за цим договором, не підлягають до примусового виконання.

Тому, вважає, що в даному випадку до цих правовідносин суду слід було застосувати положення ст. 607 ЦК України - припинення зобов`язання неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає, а припинення зобов`язання виключає які-небудь фінансові санкції.

Наголошує, що ТзОВ «Кредитні ініціативи» вимагало стягнення з нього відсотків від простроченої суми та інфляційних витрат за період - з 25.06.2015 по 07.04.2021 - майже сім років. Проте, відповідно до ст. 528 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Визначені ст. 625 ЦК України санкції підпадають під визначення штрафу та пені, тому позовна давність за цими видами стягнення обмежується одним роком і не підлягає продовженню, оскільки договорів про збільшення строку позовної давності між сторонами спору не укладалося. Проте, ч. 3 ст. 550 ЦК України вказує, що кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов`язання, в даному випадку зобов`язанням слід вважати виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 26.06.2015 у справі № 465/12009/13, і в даному випадку, як зазначалося вище - у апелянта немає обов`язку таке виконувати, отже немає жодних підстав для нарахування неустойки.

Звертає увагу на те, що повістки про виклик в судові засідання, в тому числі на 05.07.2022, на його адресу не надходили, докази належного повідомлення відповідача про призначені судові засідання в матеріалах справи відсутні, отже він був позбавлений можливості висловити клопотання, доводи та заперечення щодо обставин даної справи, подати суду докази на заперечення позовних вимог, зокрема заявити про застосування строків давності, скористатися іншими процесуальними правами.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи. Від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 поступила заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника, тому розгляд справи проводиться за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 04 квітня 2007 року між відповідачем (позичальником) та Закритим акціонерним комерційним промислово інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Акціонерний комерційний промислово інвестиційний банк» (кредитодавець), укладено кредитний договір за № 390 про надання кредиту в сумі 14 594 доларів США зі сплатою 10 % річних за користування кредитними коштами з терміном повернення до 04 квітня 2014 року. Відповідно до договору про внесення змін №160/05-2 від 01 червня 2008 року відсоткова ставка за вказаним кредитним договором була збільшена до 13% річних, всі інші умови договору залишились незмінними.

ТзОВ «Кредитні ініціативи», уклавши 17 грудня 2012 року з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» договір відступлення прав вимоги, отримало право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №390 від 04 квітня 2007 року.

Згідно з ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року у справі № 465/12009/13, яким скасовано рішення Франківського районного суду м.Львова від 12 серпня 2014 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Кредитні ініціативи» 160 807, 73 грн заборгованості за кредитним договором, укладеним між Акціонерно - комерційним промислово інвестиційним банком та ОСОБА_1 №390 від 04 квітня 2007 року, з яких: 87 470,84 грн заборгованості за кредитом; 62 695,97 грн заборгованості по відсотках; 10 640,92 грн пені.

Наведене рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили та є обов`язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Наведене передбачено ст.ст.129, 129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України, ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Заявляючи вимоги про стягнення процентів у розмірі 189 222,18 грн та 71 446,78 грн інфляційних нарахувань, позивач покликається на часткове виконання рішення апеляційного суду сплачено 30 000 грн, невідшкодованими залишились 130 807,73 грн.

У ч.1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу - ч.1 ст.1050 ЦК України.

За умовами ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як убачається з матеріалів справи, у кредитному договорі сторонами погоджено та обумовлено, що у випадку порушення позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, позичальник сплачує проценти в розмірі 25% річних від простроченої суми згідно із ч.2 ст.625 ЦК України (п.6.5).

Згідно з п.7.1 договору, кредитний договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до повного повернення позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих ним на себе згідно умов цього договору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що з урахуванням неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором та обов`язковості договору для сторін, непогашення заборгованості відповідно до рішення суду, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК.

Разом з тим, стягуючи заборгованість за період з 25 червня 2015 року по 07 квітня 2021 року у розмірі 260 668,96 грн, з яких 189 222 грн відсотки, що розраховуються із розміру 25 % річних; 71 446,78 грн інфляційні нарахування, суд не взяв до уваги, що боржником в процесі виконавчого провадження було сплачено 9 500 грн в якості погашення заборгованості у 2017 році, а також 754,74 грн - у 2020 році.

Крім цього, на підставі ухвали Франківського районного суду м. Львова від 07.12.2015 у справі № 465/12009/13 було задоволено заяву ОСОБА_1 та відстрочено виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 25.06.2015, встановлено кінцевий термін виконання зобов`язання до 01.04.2016.

Ураховуючи наведене, розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» становить 232 915,47 грн, що стверджується розрахунком, наданим відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки така заява не була подана до суду першої інстанції, хоча відповідач був повідомлений про розгляд справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутні будь-які правові підстави для пред`явлення до примусового виконання рішення апеляційного суду Львівської області від 26.06.2015 у справі № 465/12009/13, а тому фактично відсутнє право вимоги з приводу виконання вказаного зобов`язання і таке є припиненим, є необґрунтованими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відтак, оскаржуване рішення слід змінити, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 232 915,47 грн заборгованості та 3493,61 грн судового збору пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2022 року змінити.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 232 915,47 грн заборгованості.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» 3493,61 грн судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 17.11.2023

Головуючий

Судді