Справа № 203/563/22
Провадження № 2/0203/211/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в м. Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Пльохіної В.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою,

встановив:

04.02.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою, в якому позивач просить суд:

- стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму в розмірі 500000,00 грн у рахунок погашення боргу за розпискою від 21.03.2018 року;

- стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) суму у розмірі 5000,00 грн відшкодування витрат зі сплати судового збору.

І. Стислий виклад позицій учасників справи.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач попросила його дати їй в борг 500000 грн, а в заставу запропонувала йому квартиру в місті Дніпрі, на що відповідач погодився, але обов`язковою умовою зазначив складання нею розписки в якості підтвердження укладання між ними договору займу. Від застави майном згодом відповідач умовила позивача відмовитись, але вони оговорили те, що у випадку невчасного повернення грошей до позичальника буде застосована пеня в розмірі 1% від розміру простроченої суми. Позивач зустрівся з відповідачем 21.03.2018 року у кав`ярні за адресою: АДРЕСА_1 , де і передав ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 500000,00 грн. Цей факт було зафіксовано укладанням договору позики, який підтверджується особисто складеною та підписаною відповідачем розпискою. Відповідно до розписки, відповідач зобов`язалась повернути позивачу гроші у термін до 20.12.2021 року за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем її проживання, або раніше, якщо у неї буде можливість. Розписку заздалегідь складала відповідач перед тим, як її підписувати, за змістом розписки позивача все влаштувало.

Згодом 20.12.2021 року позивач приїхав до відповідача за адресою, зазначеною в розписці як місце повернення грошей, але її не виявилось за місцем проживання. Упродовж тижня позивач неодноразово з`являвся за місцем проживання відповідача, але жодного разу не застав її. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернула кошти.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів за борговою розпискою.

Під час судового розгляду справи по суті представник позивача пояснив, що між позивачем та відповідачем був укладений договір позики у виді розписки, за якою позивач надав відповідачу у борг 500000,00 грн. Проте відповідач не повернула позивачу грошові кошти, ігнорує позивача, не відповідає на його телефонні дзвінки. При цьому у судовому засіданні 06.06.2023 року представник позивача надав суду для огляду оригінал розписки від 21.03.2018 року, копія якої міститься в матеріалах справи, не долучаючи його до матеріалів справи.

Відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву без поважних причин.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

07.02.2022 року на виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України, судом було направлено запит до органу реєстрації місця перебування та місця проживання осіб, у відповідь на який надійшла інформація з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС щодо місця проживання відповідача ОСОБА_3 , яка значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 17.03.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з проведення підготовчого судового засідання, зобов`язано позивача надати у судове засідання для огляду оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви.

Ухвалою суду від 21.03.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання 26.07.2023 року з`явився представник позивача.

Відповідач повторно не з`явилась у судові засідання, призначені на 06.06.2023 року, 26.07.2023 року, причини неявки суду не повідомила, не подала до суду будь-яких заяв чи клопотань щодо участі у судовому засіданні, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подала без поважних причин.

Під час судового засідання представник позивача зазначив, що його довіритель заперечує проти заочного розгляду справи та наполягає на загальному розгляді справи по суті за відсутності відповідача.

Суд, заслухавши думку представника позивача, керуючись положеннями ст. ст. 128, 223, 280-283 ЦПК України, розглянув справу за відсутності відповідача за наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Під час судового розгляду справи суд заслухав усні пояснення представника позивача по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, у судовому засіданні 06.06.2023 року оглянув оригінал розписки від 21.03.2018 року, копія якої міститься у матеріалах справи та відповідає оригіналу, у судових дебатах заслухав заключне слово представника позивача, та 26.07.2023 року у судовому зсідання було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази.

Судом встановлено, що відповідно до розписки від 21.03.2018 року, яка особисто підписана ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Дніпрі, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , документ, що посвідчує особу паспорт, серії НОМЕР_3 , виданий Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 12.11.2002 року, отримала від ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , паспорт, серії НОМЕР_4 , орган, що видав Жовтневий РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 15.07.2005 року, в борг грошові кошти в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень, в якості позики. Вказані кошти вона зобов`язалась повернути до 20 грудня 2021 року (двадцятого грудня дві тисячі двадцять першого року), за адресою її проживання: АДРЕСА_2 . У разі неповернення позики вона зобов`язалась виплатити пеню в розмірі 1% від суми залишку боргу за кожен день прострочення (а.с.11).

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу стягнення грошових коштів за борговою розпискою у загальному розмірі 500000,00 грн.

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18.09.2013 року у справі за №6-63цс13 та від 11.11.2015 року у справі за №6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі за № 6-63цс13, від 02.07.2014 року у справі за №6-79цс14 та від 13.12.2017 року у справі за №6-996цс17.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі №319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі №604/1038/16.

Відповідно до положень статей 526, 530, 610, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2 статті 192 ЦК України).

Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини 1 статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з висновком ВП ВС, викладеним у постанові від 23.10.2019, справа №723/304/16, відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до висновку ВС, який викладений у постанові від 26.09.2018, справа №483/1953/16, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу.

При цьому у постанові від 13.07.2022 року у справі за №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на особливості виконання грошового зобов`язання, а саме грошовою одиницею України є гривня (ч. 1 ст. 99 Конституції України). Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (ч. 1 ст. 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Положення чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України), однак, не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Аналогічні правові висновки визначені також і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі за №373/2054/16.

Відповідно до частин 1, 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз встановлених обставин справи та викладених вище норм вказує, що наявні у матеріалах справи письмові докази свідчать про існування між сторонами боргового зобов`язання, доказів виконання якого відповідачкою не надано.

Так, у ході судового розгляду справи, судом встановлено, що відповідно до договору позики грошових коштів, оформленого розпискою, від 21.03.2018 року, позивач передав, а відповідач прийняла у власність грошові кошти у загальному розмірі 500000,00 грн до підписання розписки. Сторони договору узгодили всі істотні умови договору та відповідач підписала договір у виді розписки, зобов`язалась повернути позивачу суму позики у визначений сторонами строк, а саме до 20.12.2021 року. Зазначені умови договору позики, оформлені розпискою, відповідають положенням ст. 533 ЦК України. Проте станом на 20.12.2021 року відповідач не виконала умови договору, не повернула суму позики позивачу, а зворотного суду не довела.

З огляду на вищевикладене, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивача несплаченої суми боргу за розпискою від 21.03.2018 року у загальному розмірі 500000,00 грн, відповідно до умов договору позики грошових коштів у виді розписки від 21.03.2018 року.

З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Суд, враховуючи мотиви суду щодо повного задоволення позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5000,00 грн.

V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою, є обґрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі. При цьому, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5000,00 грн.

Керуючись статтями 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 133, 141, 209, 210, 213, 228, 229, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за борговою розпискою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) несплачену суму боргу за розпискою від 21.03.2018 року у загальному розмірі 500000,00 грн (п`ятсот тисяч гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч гривень 00 копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складений 04.08.2023 року.

Суддя Ф.М. Ханієва