КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2020 року позивач - ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовував тим, що 15 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» був укладений Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0107-17-00672, предметом якого є страхування транспортного засобу «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вказував, що 14 жовтня 2017 року у м.Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 .

Згідно з постановою Оболонського районного суду м.Києва від 12 січня 2018 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм, ОСОБА_1 п.2.3 (б), п.13.1 ПДР.

17 жовтня 2017 року до позивача звернувся страхувальник, - ОСОБА_2 із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов договору №28-0107-17-00672.

09 листопада 2017 року позивачем на підставі рахунку №01395 від 18.10.2017 року було складено страховий акт № ДККА-58607.

Позивач, на підставі вищевказаних документів здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 76053 грн. 90 коп., що підтверджується платіжним дорученням №31445 від 09 листопада 2017 року.

29 серпня 2019 року ПАТ «СК «Українська страхова група» на адресу відповідача було направлено претензію № ДККА-58607.

В досудовому порядку страхове відшкодування відповідачем не сплачено, а тому просив суд стягнути з відповідача відшкодування шкоди в сумі 76053 грн 90 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 2102 грн.

РішеннямОболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 . на користь ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» грошові кошти в сумі 75 173 грн 53 коп.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Здійснено розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 . з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої та ухвалення нового рішення, яким задовольнити зауваження відповідачки в повному обсязі.

Скарга обґрунтована тим, що позивач згідно з розрахунком та страховим актом здійснив виплату страхувальнику страхового відшкодування у розмірі 76 053 грн 90 коп, однак, відповідний акт не містить достатньої інформації щодо пошкоджень автомобіля, що не пов`язані з даною ДТП. Відсутність зазначеної інформації порушує принципи прозорості та обґрунтованості при визначенні страхового відшкодування.

Крім того, з розрахунку, який був проведений 09.11.2017 року, вбачається, що знос транспортного засобу на день страхового випадку відсутній, а вартість деталей, що замінюються, складає 51 051 грн 64 коп., однак, на основі рахунку № 01395 від 08.10.2017 року виявлено, що в рахунок включені запчастини та роботи, які не були враховані в акті огляду пошкодженого транспортного засобу від 17.10.2017 року. Це свідчить про некоректне та неповне визначення страхового відшкодування, що впливає на правильність розрахунку збитків.

Також, відповідач наголошує на недоліках платіжного доручення №31445 від 09.11.2017 року, яке було додане до матеріалів справи. Зауважується, що дане платіжне доручення не містить обов`язкових реквізитів, таких як "штамп банку" та "підпис банку". Тому відповідач стверджує, що це платіжне доручення не може бути допустимим доказом сплати позивачем страхового відшкодування за договором майнового страхування, оскільки воно не містить "підпис відповідального виконавця" та "відбиток штампа банку". Відсутність цих реквізитів підкреслює непевність та недостатню достовірність факту сплати страхового відшкодування.

Наступним аргументом відповідача є сумніви щодо розміру заявлених позивачем збитків. Відповідач зазначає, що автомобіль "Мазда 6", реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був пошкоджений внаслідок зазначеної ДТП, був випущений у 2015 році. Це означає, що на момент ДТП транспортний засіб експлуатувався протягом 3,5 року, і згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, необхідно враховувати коефіцієнт фізичного зносу. Однак, в розрахунку страхового відшкодування, зробленому відповідачем 09.11.2017 року, цей коефіцієнт не був врахований. Відсутність врахування коефіцієнта фізичного зносу та некоректне визначення зносу транспортного засобу суперечать вимогам чинного законодавства та призводять до неправомірного встановлення суми страхового відшкодування.

З усіх викладених аргументів відповідач робить висновок про неприпустимість задоволення позову. Враховуючи недостовірність та неповноту інформації в страховому акті, невідповідність платіжного доручення вимогам доказової бази, а також некоректний розрахунок збитків, який не враховує коефіцієнт фізичного зносу та правила оцінки колісних транспортних засобів, відповідач наполягає на відмові у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, відповідач просить суд скасувати рішення на користь відповідача, оскільки він не погоджується з позовними вимогами і має вагомі підстави для такої позиції.

Таким чином, підсумовуючи викладене, вважає за необхідне зазначити, що у ході розгляду справи за цією позовною заявою суддею Оболонського районного суду м. Києва було грубо порушено норми процесуального права, внаслідок чого було допущене неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та прийняте необґрунтоване рішення.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №756/12812/20 від 20.12.2021 року, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Мазда 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , завданих транспортним засобом «Нісан», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.10.2017 року, складала 75173 грн 53 коп., в тому числі з ПДВ. З урахуванням вказаного висновку судової експертизи суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в сумі 75173 грн 53 коп., а в задоволенні решти позову відмовити.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 15 серпня 2017 року між ОСОБА_2 та ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» був укладений Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0107-17-00672, предметом якого є страхування транспортного засобу «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

14 жовтня 2017 року о 15 год. 50 хв. у м.Києві по проспекту Героїв Сталінграда, 8 відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Ніссан», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , яка не врахувала дорожньої обстановки, не дотрималася безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який рухався попереду в попутному напрямку, що призвело до механічних пошкоджень та отримання пасажиром автомобіля «Мазда», реєстраційний номер НОМЕР_1 , тілесних ушкоджень.

Згідно постанови Оболонського районного суду м.Києва від 12 січня 2018 року вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 п.2.3 (б), п.13.1 ПДР.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому факт завдання шкоди з вини відповідача не потребує окремого доказування.

Встановлено, що 17 жовтня 2017 року до позивача звернувся страхувальник - ОСОБА_2 із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування в зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком відповідно до умов договору № 28-0107-17-00672.

09 листопада 2017 року позивачем на підставі рахунку № 01395 від 18.10.2017 року було складено страховий акт № ДККА-58607.

Позивач, на підставі вищевказаних документів, здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 76 053 грн 90 коп., що підтверджується платіжним дорученням №31445 від 09 листопада 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Як роз`яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана особі або майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України, яка узгоджується з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, яким є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Суд першої інстанції дійшо вірного висновку про те, що відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про те, що на момент ДТП у неї існував поліс обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, як це передбачено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

За п.2 ч.1 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі .

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач не погоджувалася з розміром страхового відшкодування, а тому судом першої інстанції була призначена судова автотоварознавча експертиза, відповідно до висновку якої, за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи у цивільній справі №756/12812/20 від 20.12.2021 року, який суд прийняв в якості належного доказу, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу «Мазда 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , завданих транспортним засобом «Нісан», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.10.2017 року, складала 75173 грн 53 коп., в тому числі з ПДВ.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позов підлягав до задоволення частково, зі стягненням з відповідача на користь позивача страхового відшкодування в сумі 75 173 грн 53 коп., а в задоволенні решти позову вірно вважав необхідним відмовити.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: