справа № 208/7351/23
№ провадження 2/208/1125/23
РІШЕННЯ

Іменем України

16 жовтня 2023 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

головуючого, судді Івченко Т.П.,

секретаря судового засідання Шостак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про вселення у житлове приміщення», -

встановив:

1.Позиція позивача.

07 серпня 2023 року до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області надійшов зазначений позов, за яким ОСОБА_1 просить:

- вселити його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Згідно ордеру № 270 від 25 червня 1996 року, виданого на склад сім`ї із трьої осіб: батька ОСОБА_4 , матері ОСОБА_2 , та нього ОСОБА_1 , їм була виділена у користування квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Всі члени родини постійно проживали в квартирі та були в ній зареєстровані. Основним квартиронаймачем був батько ОСОБА_4 .

Квартира складається із трьої кімнат, житловою площею 45,1 кв.м., загальною площею 71,4 кв.м.

У 2015 році ОСОБА_1 створив свою родину і періодично вони з дружиною проживали в квартирі або з батьками по АДРЕСА_1 , або у квартирі матері його дружини по АДРЕСА_2 . Вони завжди підтримували з батьками родинні відносини, частина особистих речей та документів позивача та членів його родини і досі залишається в квартирі, сплачував і сплачує частину комунальних послуг.

15 грудня 2018 року в квартирі по АДРЕСА_1 був зареєстрований і малолітній син позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Всі дорослі члени родини планували у подальшому вирішити питання приватизації квартири на чотирьох членів родини: батьків та позивача з сином.

Позивач зазначає, що ніколи не втрачав інтересу до спірної квартири, тому для нього стали несподіванкою дії батька, коли у 2023 році дізнався, що він звернувся до суду з позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 11 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартири по АДРЕСА_1 були задоволені повністю.

Про існування оскаржуваного рішення позивачу стало відомо лише у квітні 2023 року через додаток «Дія», і побачив відмітку про те, що знятий з місця реєстрації на підставі рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська.

Отримавши рішення, позивач подав заяву про його перегляд. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 23 квітня 2023 року заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 11 липня 2019 року скасовано. Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська від 15 травня 2023 року провадження у цивільній справі було закрито, у зв`язку зі смертю позивача, ОСОБА_4 .

На початку червня 2023 року реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було відновлено з 15.09.1996 року.

До поновлення реєстрації місця проживання ОСОБА_1 мав вільний доступ до житлового приміщення, однак, прийшовши 07 липня 2023 року до квартири, він не зміг зайти, оскільки замки були замінені, а ОСОБА_2 відмовилась впускати його у квартиру, мотивуючи тим, що квартира тільки її і він не має права в ній проживати.

ОСОБА_1 викликав працівників поліції, яким ОСОБА_2 пояснила, що в квартирі буде проживати тільки вона, пускати позивача у квартиру наміру не має і не дасть йому ключі від житлового приміщення. З нею була проведена профілактична бесіда щодо недопущення порушень з її боку його прав користування житловим приміщенням.

08 липня 2023 року ОСОБА_1 знову налагався потрапити у квартиру і мирним шляхом вирішити з матір`ю питання його проживання в квартирі, але вона категорично відмовилась впускати його, через що він знову викликав поліцію, яким вона не відчинила двері.

2. Позиція відповідача.

Відповідач, ОСОБА_2 , визнала позовні вимоги, просить розглядати справу за її відсутності, без застосування фіксації судового засідання технічними засобами.

3. Процесуальні питання пов`язанні з розглядом справи.

07 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 , який діє від свого імені та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_3 , звернувся до Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 «про вселення у житлове приміщення» (а.с. 2-5).

07 серпня 2023 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу передано до провадження судді Івченко Т.П. (а.с. 21).

24 серпня 2023 року Ухвалою судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про вселення у житлове приміщення», постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 24).

27 вересня 2023 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, у якій просить надати можливість ознайомитись з матеріалами справи (а.с. 34).

16 жовтня 2023 року адвокат Кущ О.М., яка діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , подала до суду заяву, у якій просить розглядати справу без її участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити (а.с. 47).

16 жовтня 2023 року відповідач ОСОБА_2 подала до суду заяву, зазначила, що визнає позовні вимоги, просить розглядати спарву за її відсутності (а.с. 48).

В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України.

4. Фактичні обставини встановлені судом.

Судом встановлено, що на підставі ордеру № 270 від 25 червня 1996 року ОСОБА_4 має право зайняти разом з сім`єю: дружиною ОСОБА_2 , 1969 року народження, донькою ОСОБА_6 , 1989 року народження, та сином ОСОБА_1 , 1993 року народження жилу площу в квартирі АДРЕСА_3 , яка складається з 3 кімнат загальною площею 61,7 кв.м. (а.с. 12).

Рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 (а.с. 13-14).

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 квітня 2023 року заочне рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 липня 2019 року по цивільній спарві за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ реєстрації фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» - скасовано (а.с. 15-16).

Ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 15 травня 2023 року закрито провадження у цивільній спарві за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: відділ реєстрації фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам`янської міської ради «про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням» (а.с. 17-18).

Згідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 12810 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2023 року ОСОБА_1 08.07.2023 року залишив повідомлення у службу 102 щодо невиконання його матір`ю ОСОБА_2 ухвали суду про поновлення його реєстрації та місця мешкання (а.с. 19).

Згідно до талону-повідомлення єдиного обліку № 12736 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 10.07.2023 року ОСОБА_1 07.07.2023 року залишив повідомлення у службу 102, зазначивши, що його не впускає до квартири мати ОСОБА_2 (а.с. 20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Заводським районним у місті Дніпродзержинську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1121, батьками якого вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_7 (а.с. 11).

5. Мотиви, з яких виходить суд при вирішенні спору та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Спірні правовідносини регулюються положеннями Житлового кодексу Української РСР, якими передбачені права наймачів житлових приміщень та членів родини останніх.

Правовідносини між сторонами виникли із захисту житлових прав громадян частині права на одержання у безстрокове користування жилого приміщення будинках державного чи громадського житлового фонду та стягнення плати користуванням ним.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

За ч. 1 ст. 61 Житлового кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жило приміщення.

Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі ст. 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно зі ст. 163 ЖК Української РСР, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статтею 71 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2.ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Отже, наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це.

Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до положень ст. ст.64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, у якому фізична особа проживає постійно або тимчасово.

Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації».

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

На підставі ордеру № 270 від 25.06.1996 року відповідач ОСОБА_4 отримав право на вселення та проживання в квартиру АДРЕСА_3 , разом із членами своєї родини, його дружиною, дружиною ОСОБА_2 , 1969 року народження, донькою ОСОБА_6 , 1989 року народження, та сином ОСОБА_1 , 1993 року народження. Наразі у даній квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , 1969 року народження, ОСОБА_1 , 1993 року народження, та ОСОБА_3 , 2016 року народження.

Суд вважає доведеними і обґрунтованим позовні вимоги, оскільки на момент розгляду справи встановлено, що відповідач проживає у спірній квартирі, позивач у зазначеній квартирі зареєстрований, не проживає і має намір вселитися. Також, наданими позивачем доказами підтверджується, що між сторонами існує конфліктна ситуація, відповідач створює перешкоди позивачу та його сину в користуванні житловим приміщенням, де він зареєстрований, не допускає останніх до квартири.

Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Отже, позивач та його син мають право вимагати від відповідача усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, шляхом вселення в нього. Відповідач визнає позовні вимоги, а отже позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

6. Судові витрати.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, судом враховується що при зверненні із позовом ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 1073,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 0.0..1 від 21 липня 2023 року.

Відповідачем до розгляду справи по суті визнано позовні вимоги заявлені позивачем вцілому.

Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Також, частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, серед іншого, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

А тому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, частини 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір», з державного бюджету на користь ОСОБА_1 підлягає поверненню 50 % від сплаченого ним судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок, що дорівнюють 536 (п`ятсот тридцять шести) гривням 80 копійок.

Щодо іншої частини понесених судових витрат, то згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з врахуванням приписів ч. 1 ст. 142 ЦПК України, судові витрати які підлягають розподілу між сторонами в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України, як 50 % від сплаченого позивачем судового збору у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок, також дорівнюють 536 (п`ятсот тридцять шести) гривням 80 копійок, та підлягають покладенню на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто по 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок на кожного зі сторін.

А тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягає стягненню у відшкодування понесених позивачем витрат сума у розмірі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 76, 141, 259, 260, 263-265 ЦПК України, , суд

ухвалив:

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «про вселення у житлове приміщення» - задовольнити повністю.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 - 50 відсотків сплаченого судового збору з Державного бюджету України - 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 понесені судові витрати за сплату судового збору в сумі 268 (двісті шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - http://zv.dp.court.gov.ua.

Сторони:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Івченко Т. П.